Постанова
Іменем України
 
08 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 676/205/20 
провадження № 61-2206св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
 
Уточнену позовну заяву мотивовано тим, що 05 січня 2015 року ОСОБА_2 взяв у неї в борг кошти у розмірі 32 000,00 дол. США та зобов`язався їх повернути до 01 січня 2020 року, що підтверджується розпискою, наданою їй ОСОБА_2 05 січня 2015 року.
Однак взяті на себе зобов`язання ОСОБА_2 не виконав, зокрема грошові кошти у розмірі 32 000,00 дол. США, що в еквіваленті на день звернення з позовом складає 762 560,00 грн, не повернув.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, на підставі статей 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в розмірі 32 000,00 дол. США, що на день складення позовної заяви становить 762 560,00 грн, відповідно до боргової розписки від 05 січня 2015 року.
 
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
 
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 23 липня 2020 року у складі судді Вдовичинського А. В., з урахуванням ухвали Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 листопада 2020 року про виправлення описки, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 32 000,00 дол. США.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що за своєю суттю розписка ОСОБА_2 від 05 січня 2015 року про отримання в борг грошових коштів та зобов`язання їх повернути до 01 січня 2020 року, оригінал якої знаходиться у ОСОБА_3 , є документом, який підтверджує укладення договору позики, засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми. Тому відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Підставою касаційного оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 753/22661/14 (провадження № 61-10263св19), від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження                       № 61-7418св18), від 02 березня 2020 року у справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18 (провадження № 61-6634св20).
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що розписка від 05 січня 2015 року не містить інформації про те, що саме ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 кошти в борг та що ОСОБА_2 зобов`язується повернути їх саме ОСОБА_1 .
Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що розписка від 05 січня 2015 року містить відомості про отримання ОСОБА_2 боргу, тобто в даному випадку позикодавцем виступає саме ОСОБА_2 , якому було повернуто борг, про що і написано розписку. В другому пункті цієї розписки зазначено, що ОСОБА_2 були отримані кошти в борг, які зобов`язується повернути, але не зазначено ні суми отриманих коштів, ні ідентифікуючих даних про позикодавця. Отже, цей пункт розписки має не завершену дію та ніяких зобов`язань у зв`язку з цим не виникає. Тобто за змістом розписка є свідченням того, що ОСОБА_2 були повернуті кошти. Отже, це не боргова розписка, а розписка про повернення боргу.
Також судом апеляційної інстанції безпідставно не допущено на судове засідання представника ОСОБА_2 за довіреністю у порушення вимог статті 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки не містить доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року залишено без руху для усунення недоліків.
 
У березні 2021 року заявником у встановлений судом строк недоліки касаційної скарги усунуто.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 травня 2021 року клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору задоволено. Звільнено ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року і витребувано із Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області цивільну справу № 676/205/20.
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої і апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи
 
Відповідно до розписки від 05 січня 2015 року ОСОБА_2 отримав борг в сумі 32 000,00 дол. США. Отримані в борг кошти зобов`язався повернути до 01 січня 2020 року (а. с. 4).
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
 
Допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
 
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. 
 
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
 
За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка.
 
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
 
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. 
 
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
 
З метою забезпечення правового застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, не спростовано матеріалами справи і відповідачем те, що відповідно до розписки від 05 січня 2015 року ОСОБА_2 отримав борг в сумі 32 000,00 дол. США. Отримані в борг кошти зобов`язався повернути до 01 січня 2020 року. На звороті цієї розписки зазначено, що вона написана у присутності адвоката ОСОБА_4.
 
Також апеляційним судом було враховано, що в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_4 підтвердила той факт, що ОСОБА_2 добровільно склав розписку від 05 січня 2015 року, якою засвідчив, що отримав кошти та має борг, який має намір повернути.
 
Отже, у справі, що переглядається у касаційному порядку, суд апеляційної інстанції установив, що укладений сторонами письмовий договір позики від 05 січня 2015 року підтверджує не лише факт його укладення, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, що підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 05 січня 2015 року, і дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.
 
Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі.
 
Так, згідно із статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
У постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18), від 07 серпня 2019 року у справі № 753/22661/14 (провадження № 61-10263св19), від 11 червня 2020 року у справі № 753/20532/14-ц (провадження № 61-46033св18), від 17 лютого 2021 року у справі № 233/4822/18 (провадження № 61-20667св19), від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19), від 01 вересня 2021 року у справі № 266/5745/18 (провадження                        № 61-7017св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 640/9165/19 (провадження № 61-14705св20), від 03 листопада 2021 року у справі № 705/3275/18 (провадження № 61-12851св21), від 09 грудня 2021 року у справі № 570/5689/16 (провадження № 61-258св21) викладено такі правові висновки щодо застосування статті 545 ЦК України: «у частині другій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
 
Згідно з положенням статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі показань свідків, письмових доказів, речових і електронних доказів, висновків експертів.
 
Відповідно до частини третьої статті 12 і статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
 
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, виходив з того, що наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки від 05 січня 2015 року про отримання ОСОБА_2 в борг 32 000,00 дол. США підтверджує факт отримання ОСОБА_2 саме у ОСОБА_1 грошових коштів та наявності між сторонами боргового зобов`язання (а. с. 53).
 
Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що твердження ОСОБА_2 , що розписка від 05 січня 2015 року свідчить про отримання ним боргу в розмірі 32 000,00 дол. США, а не отримання ним цих коштів у борг, є надуманим, оскільки розписка містить ще й зобов`язання повернути отримані у борг кошти до 01 січня 2020 року.
 
Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги посилання в касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 02 березня 2020 року у справі № 355/1301/18 (провадження № 61-15895св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження                      № 61-41934св18), від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18 (провадження № 61-6634св20), оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Також колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги посилання ОСОБА_2 в касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції безпідставно не було допущено до участі в справі його представника за довіреністю, з огляду на таке.
 
Відповідно до протоколу судового засідання від 22 грудня 2020 року Хмельницьким апеляційним судом було допущено до участі в справі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка діяла на підставі довіреності.
 
З довідки Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року вбачається, що судове засідання, призначене на 11 січня 2021 року, Хмельницьким апеляційним судом не фіксувалося у зв`язку з відсутністю сторін.
 
У матеріалах справи відсутні докази щодо не допуску представника ОСОБА_2 за довіреністю до участі в справі під час її розгляду судом апеляційної інстанції, також таких доказів не було надано ОСОБА_2 до касаційної скарги.
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, встановивши справжню природу правовідносин між сторонами, які виникли між сторонами у зв`язку з укладенням та виконанням договору позики, дійшов правильних висновків про задоволення позову. Доводи заявника, викладені у касаційній скарзі, перевіряв суд апеляційної інстанції та відхилив їх з огляду на непідтвердження їх належними та допустимими доказами.
 
Переглядаючи справу, суд апеляційної інстанції з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності повно та всебічного дослідив наявність у справі доказів і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого залишив без змін законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження                        № 14-446цс18)).
 
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для задоволення касаційної скарги немає.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться. 
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 11 січня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                   Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк