ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

20 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/3741/22	
Головуючий в 1 інстанції: Харченко Ю.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Федусика А.Г.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року  та клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Швець К.О. про розподіл судових витрат у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги, - 

ВСТАНОВИЛА:
В лютому 2022 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2021 року №Ф-47386-50 у розмірі 37 788,74 грн.;
- стягнути з  Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені позивачем під час розгляду справи. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 14.04.2009 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець та починаючи з 09.12.2021 року державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця - припинено. Так, починаючи з 02.09.2008 року та по теперішній час ОСОБА_1 офіційно працевлаштована на державному підприємстві «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» та наразі займає посаду провідного фахівця з сертифікації відділу з оцінки відповідності харчової продукції та продовольчої сировини. Отже, єдиний внесок за позивача в період, за який винесена оскаржувана вимога нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті за  цей період єдиного внеску позивачем.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022 року адміністративний позов задоволено. 
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач - Головне управління ДПС в Одеській області надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначено, що  згідно даних інформаційної - телекомунікаційної системи ГУ ДПС ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 14 квітня 2009 року перебуває на податковому обліку у Київському районі м. Одеси ГУ ДЛС в Одеській області, як фізична особа-підприємець, на загальній системі оподаткування, з 10.12.2021 стан платника 11 - припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті). Вид діяльності 52.22 - роздрібна торгівля м`ясом та м`ясними продуктами. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Позивач стверджує, що не займається підприємницькою діяльністю, однак інформацію, документи, що підтверджують державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця до контролюючого органу не надсилав, а як встановлено судом першої інстанції лише з 10.12.2021 перебуває в стані припинення. Апелянт зазначає, що станом на теперішній час ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) необхідно сплатити заборгованість з єдиного внеску у сумі 37788,74 грн., а саме за: 2017 рік у сумі 8448,00 грн.; 2018 рік у сумі 9828,72 грн.; 2019 рік у сумі 11016, 72 грн.; 2020 рік у сумі 8495,30 грн. На підставі вищевикладеного фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в автоматичному режимі нараховано єдиний внесок у загальному розмірі 37788,74 гривень. На підставі цих даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2021 року № Ф-47386-50 зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 37788,74 гривень, відповідно до вимог чинного законодавства, яка направлена Позивачу. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача — адвокат Швець К.О. зазначає, що позивачка у спірний період була найманим працівником, застрахованою особою і платником єдиного внеску за неї був її роботодавець, а тому вона не повинна була сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як суб`єкт підприємницької діяльності, що не отримував дохід. Фізична особа - підприємець, яка одночасно є найманим працівником не зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, оскільки такий внесок сплачується її роботодавцем. З огляду на зазначене, представник позивача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
До відзиву на апеляційну скаргу представником позивача додано клопотання про розподіл судових витрат, в якому просить стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000,00 грн. Зазначене клопотання обгрунтовано тим, що представництво інтересів ОСОБА_1 у справі № 420/3741/22 в суді апеляційної інстанції здійснюється адвокатом Швець К.О., яка є фахівцем у галузі права. Копія Договору про надання правової допомоги б/н від 10 лютого 2022 року та Додаткової угоди до Договору від 05.04.2022 року наявні в матеріалах справи. Адвокатом були надані ОСОБА_1 юридичні послуги, погоджені сторонами в Акті надання послуг №2 від 30.06.2022 року (копія додається). Згідно п. 4 Додаткової угоди №1 від 05.04.2022 р. до Договору про надання правової допомоги б/н від 10.02.2022р. Замовник зобов`язується сплатити Адвокату суму гонорару протягом 20 днів з моменту підписання Акту надання послуг. Представник позивача зазначає, що відповідно до Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги, вартість адвокатських послуг з підготовки заяв по суті справи в суді апеляційної інстанції складає 6 000 грн.
Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних інформаційної-телекомунікаційної системи ГУ ДПС – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 14 квітня 2009 року перебуває на податковому обліку у Київському районі м. Одеси ГУ ДПС в Одеській області, як фізична особа-підприємець, на загальній системі оподаткування, з 10.12.2021 стан платника 11 – припинено, але не знято з обліку (Кор не пусті). Вид діяльності 52.22 – роздрібна торгівля м`ясом та м`ясними продуктами.       
18 листопада 2021 року ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу №Ф-47386-50,   якою відповідно до статті 25 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” та на підставі даних інформаційної системи податкових органів ОСОБА_1 визначено суму заборгованості (недоїмка, штраф, пеня) у загальному розмірі 37788,74 грн.
Вважаючи вказану податкову вимогу ГУ ДПС в Одеській області протиправною, та винесеною всупереч вимогам чинного законодавства, ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з даною позовною заявою.
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є найманим працівником  і платником єдиного внеску за неї є роботодавець, у зв`язку з чим винесення Головним управлінням ДПС в Одеській області спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2021 року №Ф-47386-50 у розмірі 37 788,74 грн. є неправомірним та безпідставним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані нормами  Податкового кодексу України  в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами  Закону № 2464-VI  в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Так, відповідно до підпункту  14.1.226  пункту  14.1  статті  14 Податкового кодексу України  (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Пункт  14.1.195  пункту  14.1  статті  14 ПК України  дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої  статті 1 Закону № 2464-VI  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до  статті 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим  Законом  визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої  статті 1 Закону № 2464-VI  надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому  законом  порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього  Закону  зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI  платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI  до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої  статті 7 Закону № 2464-VI  (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої  статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відносини щодо сплати єдиного внеску особою, яка провадить незалежну професійну діяльність та одночасно отримує дохід від роботодавця, що використовує її працю на умовах трудового або цивільно-правового договору, або на інших умовах, передбачених законодавством,    Законом №2464-VI    не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає ГУ ДПС, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).
Відповідно до абзацу другого пункту 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої    наказом Міністерства фінансів України від 20.04.15 №449, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 07.05.15 р. за №508/26953 (надалі    Інструкція №449), у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції.
За змістом пункту 3 розділу VI  Інструкції №449   Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Абзацом першим пункту 4 розділу VI    Інструкції №449    визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).
Як встановлено судом першої інстанції та зазначено у наявній в матеріалах справи довідці Державного підприємства «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» від 28.01.2022 року № 157-26/22, котра видана ОСОБА_1 , в тому, що вона працює на Державному підприємстві «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації» з 02 вересня 2008 року (наказ про прийняття №57 к-л від 01.09.2008р.) по теперішній час та займає посаду провідного фахівця з сертифікації відділу з оцінки відповідності харчової продукції та продовольчої сировини (а.с. 12).
Також, з наявної у справі Довідки Пенсійного фонду України Форма ОК-7 про індивідуальні відомості про застраховану особу – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), вбачається, що нарахований ЄСВ складає: 1. Січень 2017 р. – 6518,00; 2. Лютий 2017 р. -11700,00; 3. Березень 2017-8700,00; 4. Квітень 2017 р. – 10000,00 грн.; 5. Травень 2017 р. – 10442,11; 6. Червень 2017 р. – 9744,00; 7. Липень 2017 р. – 8900,00; 8. Серпень 2017 р. – 8520,42; 9. Вересень 2017 р. – 6774,24; 10. Жовтень 2017 р. – 6480,12; 11.   Листопад 2017 р. – 9500,20; 12. Грудень 2017 р. – 11120,00 грн.; 13.   Січень 2018 р. – 11055,00; 14. Лютий 2018 р. – 8710,00; 15. Березень 2018 – 9205,26; 16. Квітень 2018 р. – 9175,00; 17. Травень 2018 р. – 10015,00; 18. Червень 2018 р. – 12950,00; 19. Липень 2018 р. – 13040,00; 20. Серпень 2018 р. – 8840,73; 21. Вересень 2018 р. – 7399,00; 22. Жовтень 2018 р. – 10250,00; 23.   Листопад 2018 р. – 12290,83; 24. Грудень 2018 р. – 11022,50; 25.   Січень 2019 р. – 12748,00; 26. Лютий 2019 р. – 19055,08; 27. Березень 2019 – 9673,28; 28. Квітень 2019 р. – 13521,00; 29. Травень 2019 р. – 8538,01; 30. Червень 2019 р. – 10896,31; 31. Липень 2019 р. – 15571,96; 32. Серпень 2019 р. – 11000,00; 33. Вересень 2019 р. – 4698,57; 34. Жовтень 2019 р. – 12584,00; 35.   Листопад 2019 р. – 13007,00; 36. Грудень 2019 р. –   13558,00;   37.   Січень 2020 р. – 12470,00; 38. Лютий 2020 р. – 13929,90; 39. Березень 2020 – 12320,40; 40. Квітень 2020 р. – 9275,40; 41. Травень 2020 р. – 9450,00; 42. Червень 2020 р. – 10868,00; 43. Липень 2020 р. – 13230,00; 44. Серпень 2020 р. – 11959,30; 45. Вересень 2020 р. – 11320,92; 46. Жовтень 2020 р. – 21004,37; 47.   Листопад 2020 р. – 9450,00; 48. Грудень 2020 р. – 12895,00.   
Враховуючи   вищевикладене   та   те, що мета збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем Державним підприємством «Одеський регіональний центр стандартизації, метрології та сертифікації», суд   першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо неправомірності та безпідставності винесення Головним управлінням ДПС в Одеській області спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18.11.2021 року №Ф-47386-50 у розмірі 37 788,74 грн., як наслідок обґрунтованості   позовних вимог ОСОБА_1 , та відповідно наявності підстав для їх задоволення, шляхом визнання її протиправною та скасування
На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. 
Що стосується  клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Швець К.О. про розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
Згідно з ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до ч.9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до п.6, п.9 ч.1 ст.1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення;
представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є:
1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення;
4) надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні;
5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні;
6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами;
7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
8) надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань;
9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.
Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути:
1) договір про надання правової допомоги;
2) довіреність;
3) ордер;
4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У постанові від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі №916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2022 року позивач уклала з адвокатом Швець Катериною Олегівною Договір б/н про надання правової допомоги (а.с. 56-57).
Згідно п. 1.1 Договору про надання правової допомоги: Адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах передбачених цим Договором, застосовує всі способи до покладення сум судових витрат, що підлягають оплаті за послуги адвоката, на винну сторону, а Замовник зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки обумовлені Сторонами.
Відповідно до п. 3.1 Договору: За правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2., п. 1., абзац в) Замовник сплачує або не сплачує Адвокату винагороду (гонорар) за додатковою домовленістю сторін. 
Як вбачається  з п.1 Додаткової угоди №1 від 05.04.2022 р. до Договору про надання правової допомоги б/н від 10.02.2022р. На виконання п. 3.1. Договору Замовник  і  Адвокат дійшли згоди про встановлення вартості адвокатських послуг відповідно до нижченаведених тарифів: підготовка заяв по суті справи в суді апеляційної інстанції (апеляційна скарга, відзив на апеляційну скаргу, відповідь на відзив на апеляційну скаргу, заперечення на відповідь на відзив) — 6000 грн.(а.с. 58-59).
Згідно п. 4 Додаткової угоди №1 від 05.04.2022 р. до Договору про надання правової допомоги б/н від 10.02.2022р. Замовник зобов`язується сплатити Адвокату суму гонорару протягом 20 днів з моменту підписання Акту надання послуг. 
Як вбачається з копії Акту надання послуг № 2 від 30 червня 2022 р. (доданого до клопотання про розподіл судових витрат) виконавцем були виконані та надані по справі № 420/3741/22 такі послуги: відзив на апеляційну скаргу – 6000 грн.
Дослідивши матеріали справи, а також взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду заявником документів, а саме: відзив на апеляційну скаргу, його значення для спору, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений до стягнення розмір судових витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції 6000 грн. не є співмірним із складністю справи; виконаними представником роботами (наданими послугами); часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих послуг та виконаних робіт в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що на стадії розгляду апеляційної скарги сторонами сформовано правову позицію, яку сторони підтримують протягом усього часу розгляду справи, нові докази та обставини не досліджувались, у справі, яка розглядалась, у категорії такого спору є стала судова практика в тому числі і Верховного Суду, справа відноситься до категорії незначної складності, у зв`язку з чим колегія суддів вважає співмірною зі складністю справи та розумністю витрати позивача на професійну правничу допомогу при апеляційному перегляді рішення у розмірі 2000 грн., які підлягають стягненню  з відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 травня 2022  року – залишити без змін.
Клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Швець К.О. про розподіл судових витрат — задовольнити частково.
Стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044; код ЄДРПОУ ВП 44069166) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу при апеляційному перегляді рішення суду у розмірі 2000 грн. (дві тисячі гривень).
          Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя:                                                                                        О.А. Шевчук 

Суддя:                                                                                                           А.В. Бойко

          Суддя:                                                                                                           А.Г. Федусик