УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 липня 2022 року
м. Київ
справа № 450/1338/19
провадження № 51-2175 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 червня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140270000354, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Праги, Чехія, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно зі ст. 71 КК шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком невідбутої частини покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Вінницької області від 27 травня 2009 року призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 5 місяців.
Запобіжний захід засудженому до набрання вироком у законної сили ухвалено не обирати.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи раніше судимим за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 289; ч. 1 ст. 187 КК, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову повторно вчинив корисливий злочин.
А саме, ОСОБА_4 08 вересня 2018 року в не встановлений досудовим слідством час, перебуваючи у приміщенні сервісу з технічного обслуговування транспортних засобів «ЛЮБЕ» на вул. Палія, 6 у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно,                          з корисливих мотивів, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер свого діяння та його суспільно -небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, шляхом вільного доступу викрав із шухляди столу в приміщенні цього СТО кошти в сумі 3000 грн та 540 євро, що за курсом НБУ становить 17 728 грн, належні потерпілому                     ОСОБА_5 , завдавши йому шкоди на суму 20 728 грн. 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 13 червня 2022 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року щодо нього – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_4 , не оскаржуючи доведеності його винуватості та юридичної кваліфікації дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення і призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Із матеріалів провадження за скаргою вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 здійснено з урахуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій             у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.
Твердження засудженого щодо невідповідності призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,                                          а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Згідно з принципами співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Отже покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 вид та розмір покарання, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, належним чином урахував усі обставини кримінального провадження, у тому числі ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, обставини його вчинення, дані про особу винного, який раніше судимий, зокрема за вчинення умисних злочинів проти власності, та, будучи 29 серпня 2016 року умовно–достроково звільнений від подальшого відбування покарання на невідбутий термін 2 роки 4 місяці 11 днів і вчинив нове кримінальне правопорушення під час невідбутого покарання за попереднім вироком, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення. Також суд першої інстанції урахував те, що ОСОБА_4 не перебуває на обліку в нарколога та психіатра, має постійне місце проживання та реєстрації, не працює, його характеристику за місцем проживання.
Повною мірою врахувавши вказані обставини в їх сукупності, а також зваживши на відсутність обставин, що обтяжують покарання, та наявність обставин, які пом`якшують покарання, – визнання вини, відшкодування спричиненої шкоди, активне сприяння розкриття злочину, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах, визначених санкцією ч. 2 ст. 185 КК, на строк 2 роки, та із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Апеляційного суду Вінницької області від 27 травня 2009 року, призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 5 місяців, своє рішення вмотивував.
Виходячи з указаних обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів, із чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.
Підстав для пом`якшення покарання, у тому числі для застосування положень ст. 75 КК, а також підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином перевірив та дав оцінку доводам засудженого, наведеним в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд з урахуванням усіх установлених у сукупності обставин справи та даних про особу засудженого (маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, будучи звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання за попереднім вироком, знову вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності) зазначив про дотримання судом вимог статей 50, 65 КК під час призначення покарання засудженому, оскільки визначене у вироку покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів. 
При цьому суд обґрунтовано відхилив твердження засудженого про те, що на цей час він має сім`ю та малолітню дитину, а тому обстановка змінилась і він перестав бути суспільно - небезпечним, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, а надана засудженим копія свідоцтва про народження дитини ( ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком якої він записаний, не може бути свідченням того, що вказана дитина перебуває на його утриманні й останній у будь який інший спосіб опікується цією дитиною та бере участь у її житті та вихованні.
А тому наведені обставини, на переконання апеляційного суду, з урахуванням інших установлених обставин, які суд повинен враховувати під час призначення покарання, не можуть слугувати підставою для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК.
З огляду на викладене колегія суддів уважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними в ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.
Обставини, на які покликається в касаційній скарзі засуджений, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, були враховані судами в ході призначення йому покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування судових рішень.
Отже, з точки зору Суду покарання, призначене місцевим судом засудженому                                     і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі засудженого, Суд не вбачає.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість висновків у них з питання призначення ОСОБА_4 покарання і справедливості обраного йому заходу примусу, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити. 
Що стосується клопотання засудженого з приводу зупинення виконання вироку суду першої інстанції щодо нього, то колегія суддів зазначає, що за п. 4 ч. 1 ст. 430 КПК це питання вирішує суддя-доповідач тільки після відкриття касаційного провадження. А оскільки в цьому провадженні такого рішення суд не прийняв, підстав для розгляду клопотання немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від                        01 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 13 червня 2022 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                            ОСОБА_3