справа № 755/7783/20                    
головуючий у суді І інстанції Гаврилова О.В.
провадження № 22-ц/824/3454/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України
 
11 травня  2022 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від                      06 вересня 2021 року
у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
в с т а н о в и в:
У травні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача заборгованість у загальній сумі 21 280 грн 24 коп. та витрати щодо сплати судового збору у розмірі 2 102 грн.
Позов мотивований тим, що 22 квітня 2010 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. 
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг.
Банком на підставі договору відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5 000 грн.
Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 11 березня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 21 280 грн 24 коп., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 062 грн 94 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 931 грн 86 коп., заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України - 5795 грн 90 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 989 грн 54 коп.
 
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 13 062 грн 94 коп. та витрати щодо сплати судового збору у сумі 2 102 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у заяві від 22 квітня 2010 року відсоткова ставка та неустойка (пеня, штрафи) не визначені, тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати відсотків за користування кредитом. Матеріали справи не містять підтверджень, з яким саме Витягом із тарифів та Витягом з умов знайомилася відповідач, підписуючи анкету-заяву. Відповідач фактично отримані та використані кредитні кошти у добровільному порядку позивачу не повернула, тому на підставі частини 2 статті 530 ЦПК України кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту. 
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині відмовлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити. В іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що вирішуючи спір за пред`явленими вимогами АТ КБ «ПриватБанк», судом першої інстанції не враховані надані позивачем докази, з яких вбачається, що відповідач до отримання можливості користуватися кредитними коштами була належним чином повідомлена про умови кредитування, у тому числі, що сплати процентів за користування кредитом та неустойки, що підтверджується довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем.
Отже, відповідач, підписавши анкету-заяву та довідку, розуміла зазначені умови кредитування та висловила бажання отримати на таких умовах кредитну картку, якою активно користувалася та частково погашала заборгованість за кредитом.
 
Відповідач ОСОБА_1 , у визначений ухвалою суду строк, не скористалася процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направила.
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 рокуне оскаржується у частині стягнення основної суми боргу (тіла кредиту), тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за відсотками та неустойки (пені та штрафу).
 
Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1  звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 22 квітня 2010 року (а.с.15).
З матеріалів справи вбачається, щовідповідачу видано кредитні картки: № НОМЕР_1 , термін дії до останнього дня листопада 2021 року, №  НОМЕР_2 , термін дії до останнього дня листопада 2021 року                     (а.с. 13).
Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 відбувалася зміна кредитного ліміту, зокрема: 09 лютого 2018 року - встановлено у розмірі 300 грн.,                        09 лютого 2018 року - збільшено до 5 000 грн (а.с. 14).
14 червня 2018 року у зв`язку зі зміною типу акціонерного товариства змінено назву позивача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
На підтвердження укладення між сторонами кредитного договору, крім анкети-заяви, позивач також надав Витяг з Умов та Правил, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.16-40).
Відповідач активно користувалася кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, а також поповнювала картку, про що свідчить виписка за рахунком (а.с. 11-12).
Згідно з наданим банком розрахунком станом на 11 березня 2020 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 21 280 грн 24 коп., з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту - 13 062 грн 94 коп., заборгованість за простроченими відсотками - 931 грн 86 коп., заборгованість за відсотками нарахованими за прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України - 5795 грн 90 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 989 грн 54 коп. (а.с. 7-10).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування такий висновок зроблено у Постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Будь-яких спростувань щодо цього позивачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.
Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Отже, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських розміщені на сайті www.privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Таким чином, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки.
Також, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, зазначила, що з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивач дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідач знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодився.
Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції не врахував, що 22 квітня 2010 року відповідачем підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду», яка містить умови щодо базової процентної ставки та щодо нарахування пені та штрафів, апеляційний суд враховує таке.
Указана довідка, на яку посилається банк в апеляційній сказі у матеріалах справи відсутня.
У матеріалах справи наявний Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 16), однак такий не містить підпису відповідача, а також містить умови відносно чотирьох тарифних планів кредитної картки: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Контракт», «Універсальна Голд», однак без зазначення, за яким тарифним планом обслуговувалася відповідач.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України). 
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 рокув оскаржуваній частині ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року про відмову у стягненні заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 931 грн 86 коп., заборгованості за відсотками нарахованими за прострочений кредит на підставі статті 625 ЦК України у розмірі 5795 грн 90 коп., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 989 грн 54 коп., - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених статтею 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                               Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                               О.Ф. Лапчевська