КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 754/18442/19                                                                       Головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
Провадження № 22-ц/824/4821/2022                                              Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 липня 2022 року                                                                      м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянськогорайонного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Адамська Маріанна Миколаївна, нотаріус Одинадцятої державної нотаріальної контори Оболонського району міста Києва Іванець Олена Олександрівна, про визнання заповіту частково недійсним повторно,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус КМНО Адамська М.М., нотаріус Одинадцятої державної нотаріальної контори Оболонського району м. Києва Іванець О.О., в якому просив визнати заповіт ОСОБА_3 , складений на користь відповідача щодо майна, а саме 1/3 частини житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусомКМНО Адамською М.М. 17 жовтня 2016 року, частково недійсним, та стягнути з відповідача понесені судові витрати.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка 17 жовтня 2016 року склала заповіт, згідно якого заповіла відповідачу 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку, площею 0,0541 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт», а йому - земельну ділянку, площею 0,0507 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт». 
Позивач вважає вказаний заповіт частково недійсним, оскільки відповідач під тиском шантажу змусила померлу частково оформити земельну ділянку на неї, волевиявлення матері не було вільним, позаяк із січня 2015 року по день смерті вона дуже хворіла, чим і скористалась відповідач, вчинивши на неї тиск, примусила скласти заповіт на своє ім`я. Відтак, оспорюваний заповіт від 17 жовтня 2016 року, за яким його матір`ю на користь відповідача нібито заповідано майно, а саме 1/3 частина житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , не відповідав дійсній внутрішній волі спадкодавця, що в силу вимог частини третьої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійним в цій частині.
Рішенням Деснянськогорайонного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року позов залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зі змісту оспорюваного заповіту чітко вбачається воля заповідача передати відповідачу в порядку спадкування 1/3 частину квартири, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало її волі. Інформація із карти амбулаторного хворого - ОСОБА_3 носить інформативний характер про стан здоров`я померлої та не є належним підтвердження заявлених позовних вимог, а клопотань про призначення відповідної посмертної експертизи від сторін не надходило.Сумніви позивача щодо відсутності вільного волевиявлення його матері і щодо того, що посвідчення заповіту, на його думку, не відповідало дійсній волі померлої (частина друга статті 1257 ЦК України) ґрунтуються на припущеннях, тому правові підстави для визнання заповіту частково недійсним відсутні.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач через представника - адвоката Болдирєву Д.І.звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що після смерті  ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , між сторонам існують напружені стосунки щодо оформлення спадщини та передачі правовстановлюючих документів на майно. Складення заповіту на ім`я відповідача не відповідало внутрішній волі спадкодавця, волевиявлення останньої не було вільним, що суперечить вимогам частини третьої статті 203 ЦК України. Спадкодавець більше року не виходила із дому та дуже хворіла, тому не могла вирішити скласти заповіт та потрапити до нотаріуса. Судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено надані докази, тому зроблений необґрунтований висновок про недоведеність позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Березинець К.Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість зроблених судом першої інстанції висновків.
Свої заперечення обґрунтовує тим, що жодної із передбачених статтею 1257 ЦК України обставин позивачем доведено не було. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Заповіт складений у письмовій формі, в ньому зазначено місце, дату та час його складання, він підписаний заповідачем, посвідчений нотаріусом 17 жовтня 2016 року за реєстровим № 2897, дієздатність заповідача нотаріусом також була перевірена. Текст заповіту складений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердила, що заповіт записаний з її слів і нею в голос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті. Безпідставним є посилання позивача на порушення таємниці заповіту, оскільки не надано будь-яких доказів того, що відповідач була свідком розмови нотаріуса із заповідачем при складанні тексту заповіту, його оголошенні, підписанні та посвідченні. Посилання позивача на те, що в день складання заповіту на ім`я відповідача також було складено довіреність не може бути прийняте судом до уваги, оскільки довіреність це одностороння угода, тому для її здійснення достатньо бажання тільки довірителя, а присутність повіреного не вимагається, досить лише вказати його анкетні дані. Щодо доводів сторони позивача про те, що судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено докази, то дане твердження не відповідає дійсності, оскільки під час судового засідання досліджувалися всі наявні у справі докази та їм надана належна правова оцінка, а у позивача та його представника не виникло жодних питань, пояснень чи доповнень з даного приводу, що у свою чергу свідчить лише про незгоду в апеляційній скарзі з оцінкою, яку суд провів під час ухвалення рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу завідувач Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок М.М. просить здійснювати розгляд справи без присутності представника контори та покладається на розсуд суду.
Відзив приватного нотаріуса КМНО Адамської М.М. на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі свідоцтва про право власності від 12 листопада 2015 року, виданого органом приватизації державного житлового фонду - управлінням ЖКГ Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_2 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_1 по 1/3 частині кожному.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_5 -  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 батько позивача - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За життя ОСОБА_3 склала заповіт від 17 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Адамською М.М. за реєстровим № 2897, відповідно до якого на випадок свої смерті зробила розпорядження, а саме заповіла відповідачу ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0541 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт», а позивачу ОСОБА_1 - земельну ділянку, площею 0,0507 га, з цільовим призначенням для садівництва, що розташована на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт».
Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним в частині заповідального розпорядження спадкодавця спірною 1/3 частиною квартири, ОСОБА_1 вказував, що таке волевиявлення його матері не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, заповіт складений під тиском відповідача.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною третьою статті 203 ЦК України, згідно з якою волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
За правилами статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Заповіт  як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.
При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (частини перша, друга статті 1235 ЦК України).
Стаття 1247 ЦК України визначає загальні вимоги до форми заповіту, змістом частин першої і другої якої визначається, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
У відповідності до положень статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Відповідно до вимог частини другої, третьої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.
Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Заповіт може бути визнаний недійсним у тому випадку, коли волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).
Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд першої інстанції на підставі поданих сторонами і витребуваних в судовому порядку доказів вірно установив, що жодної із передбачених статтею 1257 ЦК України підстав для визнання оспорюваного заповіту недійним позивачем доведено не було, тоді як заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.
Так, зі змісту оскарженого заповіту ОСОБА_3 вбачається, що він складений у письмовій формі із зазначенням місця, дати та часу його складання, він підписаний заповідачем, дієздатність якої нотаріусом перевірена, та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Адамською М.М. 17 жовтня 2016 року за реєстровим № 2897.
При цьому сам текст вказаного заповіту складений нотаріусом за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а заповідач письмово підтвердила, що заповіт записаний з її слів і нею в голос прочитаний, про що свідчить власноручний підпис заповідача у заповіті, що позивачем фактично не оспорювалося.
Зі змісту заповіту від 17 жовтня 2016 року чітко і однозначно вбачається воля заповідача передати своїй дочці - ОСОБА_2 в порядку спадкування спірну 1/3 частину квартири.
Крім того, слід врахувати, що предметом заповідального розпорядження ОСОБА_3 також були дві земельні ділянки для введення садівництва на території Качалівської сільської ради СТ «Самоцвіт», проте позивач заперечень до цієї частини заповіту з підстав відсутності волевиявлення його матері не має, що у свою чергу є нелогічним і непослідовним з огляду на мотиви пред`явленого позову.
Таким чином обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами своїх позовних вимог про визнання заповіту частково недійсним з підстав того, що волевиявлення заповідача не було вільним на не відповідало її внутрішній волі.
Сумніви позивача щодо відсутності вільного волевиявлення заповідача і щодо того, що посвідчення заповіту, на його думку, не відповідало дійсній волі померлої як підстава, передбачена у частині другій статті 1257 ЦК України, не підтверджені доказами, які б свідчили, що ОСОБА_3 складала у нотаріуса заповіт проти своєї волі внаслідок застосування до неї будь-якого тиску. Твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, які нічим не доведені.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі наявних в матеріалах справи доказах, які належним чином оцінені, правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не допустивши порушень процесуальних норм, дійшов цілком законного і обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту частково недійсним через недоведеність заявлених вимог, оскільки, як правильно встановлено судом, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б вказували на те, що ОСОБА_3 на час складання заповіту діяла під тиском ОСОБА_2 , а її волевиявлення не було вільним чи не відповідало її волі.
Водночас під час розгляду справи судом було досліджено медичну карту амбулаторного хворого - померлої ОСОБА_3 , з якої установлено наявність у заповідача ряду хронічних захворювань, з приводу яких остання спостерігалась та отримувала відповідне лікування. Однак, вказана інформація носить інформативний характер стану здоров`я померлої та не може безумовно свідчити, що вона не була здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними і цими підставами позовні вимоги не обгрунтовувались.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
У частині першій статті 103 ЦПК України визначено сукупність умов, за яких суд призначає експертизу у справі, зокрема, для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
Призначення експертизи судом є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи (стаття 105 ЦПК України).
Тобто психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом при встановленні спірних обставин.
Втім, в ході розгляду справи в суді першої інстанції клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи від позивача не надходило. Отже, експертиза не призначалася місцевим судом у зв`язку із відсутністю клопотання позивача чи його представника.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення таємниці заповіту колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем не надано будь-яких доказів того, що відповідач була свідком розмови нотаріуса із заповідачем при складанні тексту заповіту, його оголошенні, підписанні та посвідченні. 
Доводи позивача про те, що в день складання заповіту на ім`я відповідача  ОСОБА_3 також було видано довіреність не приймаються до уваги з огляду на те, що довіреність це одностороння угода, тому для її здійснення достатньо бажання тільки довірителя, а присутність повіреного не вимагається, досить лише вказати його анкетні дані. 
Інші аргументи апеляційної скарги фактично дублюють доводи позовної заяви, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом при вирішенні спору у даній справі порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового забору за подання апеляційної скарги відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 листопада 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          М.В. Мережко

С.І. Савченко