ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 серпня 2022 року
м. Київ
справа № 161/14337/20
провадження № 51-6004км21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                           ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)           ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 — ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року, постановлені у кримінальному провадженні за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу — за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2020 року за ч. 1 ст. 310 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку терміном на 1 рік 6 місяців,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено: за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю; за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 , призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є його власністю. 
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання, призначене за попереднім вироком і з урахуванням положень ст. 72 КК остаточно ОСОБА_7 , призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю.  
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку обставин, 31 травня 2020 року приблизно о 17:00, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, здійснив напад поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого, а саме, поваливши ОСОБА_8 на підлогу кулаком руки тричі вдарив в обличчя останнього, заподіявши тим самим легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, і, сидячи на потерпілому зверху та утримуючи його, відкрито викрав із кишені одягу ОСОБА_8 , його офіційні документи, а саме видані на його ім`я чотири банківські картки, а також мобільний телефон марки «Ergo F243 Swift» чорного кольору, вартістю 243,33 грн, спричинивши тим потерпілому майнової шкоди на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_7 , 31 травня і 01 червня 2020 року, перебуваючи у м. Луцьку, діючи повторно, використовуючи попередньо викрадені банківські картки ОСОБА_8 , шляхом проведення операцій із терміналом самообслуговування по придбанню товару, таємно викрав належні потерпілому гроші в сумі 554,15 грн, 1372 грн, 1215,1 грн, а також шляхом проведення операцій по зняттю готівки із банкомату — гроші у сумі 1366 грн, спричинивши потерпілому майнової шкоди на вказані суми.
Також, 03 вересня 2020 року приблизно о 17:00, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_3 з сумки, що знаходилась в коридорі вказаної квартири, таємно, повторно викрав належний ОСОБА_9 мобільний телефон марки «Xiomi Redmi 8A», спричинивши тим самим потерпілій майнової шкоди на суму 6 500 грн.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 22 вересня 2021 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без змін.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи своїй вимоги захисник зазначає про те, що за епізодом розбійного нападу, дії його підзахисного за ст. 187 КК кваліфіковані не правильно, оскільки судом не встановлено момент виникнення у ОСОБА_7 умислу на заволодіння майном ОСОБА_8 , а саме до моменту або в момент застосовування насильства, а тому захисник вважає, що за встановлених фактичних обставин, дії його підзахисного підлягають кваліфікації за статтями 125 і 186 КК, а не ст. 187 цього Кодексу. 
Також захисник вважає, що за епізодом таємного викрадення майна ОСОБА_9 кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК), оскільки судом не було встановлено на підставі належних і допустимих доказів, вартості викраденого майна потерпілої. На переконання захисника, оскільки об`єктом посягання за цим епізодом був мобільний телефон, який був у використанні потерпілої, мав певні технічні характеристики, ураховуючи його зовнішній (торговий) вигляд, обов`язковим було призначення експертизи для визначення його вартості (розміру завданого збитку), що в цьому провадженні зроблено не було, а посилання судів попередніх інстанцій в цій частині на показання потерпілої, яка виходила з вартості нового телефону, за відсутності жодних документів, є необґрунтованим. 
Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило. 
 
Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні
Захисник просив задовольнити касаційну скаргу з мотивів, наведених у цій скарзі.
Прокурор, посилаючись на безпідставність викладених у касаційній скарзі захисника доводів, заперечив проти її задоволення, просив постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення залишити без зміни.
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК (за епізодом викрадення грошей з банківських карт ОСОБА_8 ), за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині захисник не оскаржує.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
З огляду на викладене доводи касаційної скарги захисника щодо оспорювання встановлених за результатами судового розгляду обставин з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. 
Щодо доводів касаційної скарги захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК
Як зазначено у ст. 94 КПК, оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
З матеріалів кримінального провадження видно, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджено доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 цього Кодексу. 
Зокрема, своїй висновки місцевий суд обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який вказав що коли ОСОБА_10 попросила його позичити гроші, він їй відмовив, вказавши, що не має грошей, а ОСОБА_11 , повідомила, що він обманює і гроші є на кредитній картці, ОСОБА_7 відразу тричі вдарив його в обличчя і, поваливши на землю витягнув з його кишені мобільний телефон і чотири банківські картки та залишив квартиру; свідка ОСОБА_10 , яка підтвердила показання потерпілого, щодо обставин завдання йому ОСОБА_7 ударів і заволодіння майном; свідка ОСОБА_12 (продавець магазину), яка вказала, що бачила як ОСОБА_7 із жінкою розраховувався банківською карткою, яку вона бачила у потерпілого.   
Даними, що містяться у протоколах складених за результатами проведення слідчих дій, зокрема слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_10 , в ході яких вони розповіли про обставини вчинення  ОСОБА_7 злочину, відтворили механізм спричинення тілесних ушкоджень та обставини викрадення майна ОСОБА_8 ; протоколах огляду місця події, протоколі тимчасового доступу до речей і документів, виписках про рух коштів про банківських картках належних ОСОБА_8 ; висновку судово медичної експертизи від 03 червня 2020 року № 417, за якою виявлено на тілі потерпілого тілесні ушкодження, визначено їх ступінь тяжкості та локалізацію, висновку експерта від 03 червня 2020 року № 415, за яким встановлено вартість належного потерпілому мобільного телефону «Ergo», а також іншими доказами, зміст яких детально наведено у вироку.
Зазначені у вироку докази є логічним, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності. 
Установивши фактичні обставини кримінального провадження, оцінивши всі зібрані докази відповідно до ст. 94 КПК з точки зору їх належності й допустимості, а сукупність зібраних доказів — із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК. 
Апеляційний суд перевірив ці висновки місцевого суду, визнав їх обґрунтованими та вмотивованими, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення. З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість наведених висновків судів першої та апеляційної інстанцій, касаційна скарга захисника не містить.
Доводи захисника про те, що у ОСОБА_7 умисел на заволодіння майном ОСОБА_8 виник вже після застосовування насильства до потерпілого, є необґрунтованими та спростовуються встановленими судами нижчих інстанцій обставинами. 
Так, за результатом судового розгляду на підставі досліджених доказів, судом було встановлено, що після того як потерпілий ОСОБА_8 , відмовив ОСОБА_10 у надані грошей, ОСОБА_7 , почувши від ОСОБА_11 про те, що гроші у потерпілого є на банківській картці, повалив потерпілого на землю, завдав йому трьох ударів кулаком в обличчя, заподіявши тим самим легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, і, сидячи на потерпілому зверху та, утримуючи його, відкрито викрав із кишені одягу ОСОБА_8 , його офіційні документи, а саме видані на його ім`я чотири банківські картки, а також мобільний телефон марки «Ergo F243 Swift».
Отже характер і послідовність дій ОСОБА_7 у контексті встановлених судами обставин вчинення злочину указують на те, що він вчинив напад на потерпілого саме з умислом на заволодіння чужим майном.   
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що за встановлених фактичних обставин справи, дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК кваліфіковано правильно.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про необґрунтованість судових рішень в частині визначення вартості викраденого майна потерпілої ОСОБА_9 . 
Згідно з вимогами ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку зазначаються докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості особи. 
У кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат (п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК).
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.
Разом з цим ст. 84 КПК визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Отже, при розгляді даного кримінального провадження суд зобов`язаний був на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.
Разом з тим, місцевий суд, визнаючи ОСОБА_7 винуватим за епізодом викрадення майна ОСОБА_9 , не навів обґрунтування і не вказав на підставі, яких доказів він дійшов висновку поза розумним сумнівом, що вартість викраденого у потерпілої майна складає 6 500 грн, і що саме на цю суму засудженим заподіяно потерпілій майнової шкоди.  
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони захисту, в цій частині обмежився лише вказівкою, що розмір викраденого майна встановлений на підставі пояснень потерпілої ОСОБА_9 . При цьому суд не навів у своєму рішенні жодних додаткових аргументів і не послався на жодні докази, які би указували на те, що визначена потерпілою вартість викраденого майна об`єктивно підтверджується та не викликає розумних сумнівів. Тому Верховний Суд вважає, що наведене апеляційним судом обґрунтування є явно не достатнім, для обрахунку суми завданої вчиненим злочином і встановлення спричиненої потерпілій матеріальної шкоди за стандартом доказування поза розумним сумнівом.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що за епізодом викрадення майна ОСОБА_9 , суди попередніх інстанцій не навели належного обґрунтування та не встановили на підставі належних і достатніх доказів одну з обставин, що підлягає доказуванню – розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а тому дійшли невмотивованого висновку про вартість майна, яке було предметом крадіжки, за вчинення якої засуджено ОСОБА_7 , та про розмір матеріальної шкоди.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду за епізодом викрадення майна ОСОБА_9 не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому в цій частині вони підлягають скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. 
Щодо покарання
Наведений вище висновок Верховного Суду щодо необхідності скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду за епізодом викрадення майна ОСОБА_9 , кваліфікованого за ч. 2 ст. 185 КК, не впливає на правильність висновку судів попередніх інстанцій про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК за епізодом таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 . Водночас у зв`язку з виключенням одного з епізодів, кваліфікованих за цією нормою закону про кримінальну відповідальність, покарання, призначене за ч. 2 ст. 185 КК, слід пом`якшити до 1 року позбавлення волі.
Беручи до уваги, що вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року ОСОБА_7 був засуджений також за ч. 2 ст. 187 та ч. 1 ст. 357 КК, а покарання за сукупністю кримінальних правопорушень йому було визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, пом`якшення покарання за ч. 2 ст. 185 КК не впливає на загальний розмір покарання, визначеного судом першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 70 КК і ст. 71 КК.
Вказівки суду касаційної інстанції
Під час нового розгляду в суді першої інстанції необхідно, зокрема: (1) врахувати наведене в цій постанові; (2) ретельно дослідити докази; (3) на підставі досліджених доказів встановити всі обставини, що входять до предмета доказування; (4) за наслідком судового розгляду постановити рішення, яке відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Якщо за результатом нового судового розгляду суд дійде висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_9 , покарання ОСОБА_7 має бути призначене з дотримання вимог ч. 3 ст. 439 КПК.
Ураховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436—438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника необхідно задовольнити частково, а постановлені у справі рішення за епізодом викрадення майна ОСОБА_9 скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції.
На цих підставах Верховний Суд ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 22 вересня 2021 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК за епізодом таємного викрадення 03 вересня 2020 року майна потерпілої ОСОБА_9 скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 357 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК за епізодом таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 , призначивши ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.
На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 березня 2021 року з урахуванням змін, внесених цією постановою, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2020 року та, з врахуванням вимог ст. 72 КК, остаточно визначити до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.
У решті судові рішення залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3