Постанова
Іменем України                                     
 
01 червня 2022 року                                                                            
м. Київ
 
справа № 161/16344/20
провадження № 61-18292 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - служба у справах дітей Луцької міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року у складі судді Івасюти Л. В. 
та постанову Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року 
у складі колегії суддів: Матвійчук Л. В., Здрилюк О. І., Федонюк С. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (до перейменування - АДРЕСА_2 ), 
в якому, крім неї, також проживають: її донька - ОСОБА_4 , зять - ОСОБА_3 та внуки: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказувала, що її донька та зять постійно порушують умови нормального співжиття, ведуть антисоціальний спосіб життя, не працюють, зловживають алкогольними напоями, систематично псують жиле приміщення та майно, яке знаходиться у будинку, не оплачують комунальні послуги, а сам будинок став непридатним для проживання, у зв`язку з чим вона вимушена проживати у літній кухні.
Відповідачі неодноразово вчиняли щодо неї протиправні дії, наносили тілесні ушкодження та погрожували, вчиняли психологічний тиск, а тому вона часто зверталася до правоохоронних органів (ЗО жовтня 2019 року, 
07 листопада 2019 року, 28 листопада 2019 року, 16 грудня 2019 року, 
31 січня 2020 року, 05 травня 2020 року, 10 травня 2020 року, 25 липня 
2020 року, 27 липня 2020 року, 18 серпня 2020 року, 19 серпня 2020 року, 
15 вересня 2020 року). Відносно них проводилися заходи профілактичного характеру, які виявилися безрезультатними, отже вони підлягають виселенню із належного їй будинку.
ОСОБА_2 та її неповнолітні діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зареєстровані у належному їй будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 зареєстрований за іншою адресою - АДРЕСА_3 .
Оскільки ОСОБА_4 підлягає виселенню з її будинку, також підлягають зняттю з реєстрації її неповнолітні діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,
а оскільки вони є дітьми, які не досягли 14 років, вони можуть бути зареєстровані за адресою реєстрації їх батька ОСОБА_3 
08 листопада 2019 року відносно ОСОБА_4 працівниками поліції було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства), за наслідками розгляду якого постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2020 року у справі № 161/19833/19 закрито провадження на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням на момент розгляду даної справи строків, передбачених частиною другою статті 38 КУпАП.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року у справі № 161/9378/20 (провадження № 1-кп/161/1175/20) ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого 
частиною першою статті 125 КК України, вчинено відносно неї, 
та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин.
Вказувала, що тілесні ушкодження їй також наносилися її внуком - ОСОБА_5 .
Позивач зауважила, що відповідачі стають ще більше агресивними, частіше наносять тілесні ушкодження та вчиняють відносно неї психологічний тиск. Вона є особою з інвалідністю II групи, має незадовільний стан здоров`я, який щодня погіршується у зв`язку з агресивною поведінкою відповідачів 
та їх дітей.
З урахуванням наведеного, посилаючись на положення статей 116, 
157 ЖК України, ОСОБА_1 просила суд: 
-       визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши її з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення; 
-       визнати ОСОБА_3 (який хоча й не зареєстрований за спірною адресою) таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши його з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення; 
-       зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - службу 
у справах дітей Луцької міської ради.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, 
з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачкою не надано доказів на підтвердження обставин, передбачених статтею 116 ЖК України, для виселення відповідачів, зокрема, що останні систематично псують жиле приміщення, порушують правила співжиття, що унеможливлює проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності 
та проведення з нею профілактичних бесід свідчить про застосування 
до останньої заходів запобігання, а не про систематичне порушення правил співжиття як однієї із двох умов застосування положень частини першої статті 116 ЖК України.
Щодо систематичності порушення правил співжиття відповідачем ОСОБА_3 районний суд установив, що працівниками поліції проведено з ним профілактичні бесіди про неприпустимість вчинення протиправних дій та попереджено про адміністративну відповідальність, передбачену
статтею 173-2 КУпАП. Судом не здобуто доказів подальшої протиправної поведінки ОСОБА_3 , яка б свідчила про порушення правил співжиття останнім, а відтак застосовані до нього заходи громадського впливу дали результат.
Апеляційний суд додатково зазначив, що під час розгляду справи не було доведено й те, чи стосуються допущені відповідачами порушення правил співжиття та чи мали вони відношення до користування спірним жилим приміщенням.
Відповідачі були вселені, а ОСОБА_2 та її неповнолітні діти зареєстровані у спірному будинку за згодою позивачки, як члени сім`ї, 
що не заперечувалося сторонами.
При вирішенні спору у даній справі судами враховано, що між сторонами склалися стійкі неприязні відносини та у наявному конфлікті кожна 
із сторін, переслідуючи при цьому власну мету, намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони, що породжує провокації 
та виклики поліції з обох сторін.
За встановлених судами обставин недоведеності позивачкою наявності підстав, передбачених статтю 116 ЖК України для виселення відповідачів 
із спірного приміщення, не підлягають задоволенню вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки підстави для визнання членів сім`ї власника житла такими, 
що втратили право користування цим житлом прямо встановлені положеннями частини другої статті 405 ЦК України й які не зазначалися позивачкою. При цьому судами було встановлено, що відповідачі постійно проживають у спірному будинку.
Крім того, безпідставними є вимоги про зняття з реєстрації неповнолітніх дітей, зважаючи на те, що їх задоволення призведе до втрати малолітніми дітьми права користування спірним житловим будинком, що порушить 
їх права.
Судами враховано відповідну судову практику Верховного Суду у подібних справах.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій 
та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає те, що судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також належним чином 
не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду 
від 24 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
У наданий судом строк ОСОБА_1 надіслала матеріали на усунення недоліків касаційної скарги.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу 
№ 161/16344/20 із Луцького міськрайонного суду Волинської області. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих 
до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу 
та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У січні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2022 року справу призначено 
до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений 
у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18, провадження 
№ 61-12028св19, щодо визначення показника систематичності порушень правил співжиття.
Надані нею докази (неодноразові звернення та скарги до правоохоронних органів щодо неправомірних дій відповідачів стосовно неї) у сукупності підтверджують факт систематичного порушення відповідачами правил співжиття, відносно яких упродовж 2019-2020 років працівниками поліції постійно вживалися заходи попередження та громадського впливу, проте вони не дали жодного результату.
Вказує на безпідставність посилань апеляційного суду про те, що допущені відповідачами порушення не мають відношення до користування спірним жилим приміщенням, оскільки всі події відбувалися за місцем 
їх проживання та спрямовані на порушення правил співжиття.
Також апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги постанову Луцького міськрайонного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 161/19833/19 (провадження № 3/161/88/20), якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою 
статті 173-2 КУпАП, відносно її доньки ОСОБА_2 , на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням строків притягнення до відповідальності, а не у зв`язку з відсутністю у її діях складу адміністративного правопорушення. Зі змісту статті 116 ЖК України 
не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута 
до адміністративної відповідальності.
Крім того, суди залишили поза увагою й те, що відповідач ОСОБА_3 має у власності квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , де й зареєстрований, та у яку він має можливість переїхати проживати зі своєю сім`єю. Вважає, що судами безпідставно відмовлено 
в задоволенні її позову.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2022 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому вказується, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, оскільки оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального 
та процесуального права, а також із повним дослідженням доказів, які містяться у матеріалах справи, тому просить касаційну скаргу залишити 
без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Вказує, що при вселенні до спірного житла угода про порядок користування спірним приміщенням ними не укладалася, реєстрація місця проживання проводилася за згодою позивачки. Правила співжиття нею не порушуються, вона своєчасно сплачує комунальні послуги. Її чоловік ОСОБА_3 практично не проживає з ними, так як перебуває за кордоном на заробітках. Позивачкою вчиняються дії для умисного безпідставного звернення 
до правоохоронних органів з метою тільки фіксації в електронному журналі звернень, що надалі за повідомленням самої позивачки лишаються без розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно 
від 06 лютого 2007 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: 
АДРЕСА_4 (а. с. 8-9).
Із будинкової книги А № 65173 убачається, що у житловому будинку 
за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (а. с. 10-15).
Судами також установлено, що між сторонами постійно виникають конфлікти, які завершуються викликами поліції.
Згідно з даними Інформаційної підсистеми «Єдиний облік» інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (далі - ІТС ІПНП) до єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події Луцького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - Луцький ВП ГУНП у Волинській області) з 01 січня 2019 року були зареєстровані: повідомлення ОСОБА_1 відносно відповідачів 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , й заяви ОСОБА_2 відносно 
ОСОБА_1 (а. с. 71-73,76-77).
У листі від 18 листопада 2019 року Луцький ВП ГУНП у Волинській області повідомив ОСОБА_1 про те, що її заяви від 30 жовтня 2019 року 
та 07 листопада 2019 року щодо неправомірних дій ОСОБА_3 
та ОСОБА_2 розглянуті, з ними проведені профілактичні бесіди про недопустимість вчинення відносно неї протиправних дій (а. с. 16).
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 17 лютого 2020 року у справі № 161/19833/19 (провадження 
№ 3/161/88/20) закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) відносно ОСОБА_2 , на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням 
на момент розгляду даної справи строків, передбачених частиною другою статті 38 КУпАП (а. с. 25).
04 вересня 2020 року Луцьким ВП ГУНП у Волинській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що її заява від 19 серпня 2020 року щодо конфлікту 
з ОСОБА_3 розглянута, у діях останнього не вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення. З ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення ним протиправної поведінки та попереджено про відповідальність, передбачену статтею 173-2 КУпАП (а. с. 17).
04 вересня 2020 року Луцький ВП ГУНП у Волинській області повідомив ОСОБА_1 по факту її звернення 19 серпня 2020 року щодо конфлікту 
з ОСОБА_2 про те, що у діях останньої не вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення. Вказав, що з ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення протиправної поведінки та попереджено про відповідальність, передбачену статтею 173-2 КУпАП 
(а. с. 18).
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року у справі № 161/9378/20 (провадження № 1-кп/161/1175/20) ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого 
частиною першою статті 125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин (а. с. 27-30).
05 жовтня 2020 року Управління превентивної діяльності ГУНП у Волинській області повідомило ОСОБА_1 про те, що в базі ІТС ІПНП містяться дані про її звернення до працівників поліції щодо вчинення ОСОБА_2 
та ОСОБА_3 відносно неї домашнього насильства, зокрема, 
двічі 28 листопада 2019 року (щодо проведення профілактичної бесіди 
з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які вчиняють домашнє насильство відносно заявниці) та 31 січня 2020 року (щодо погроз фізичною розправою ОСОБА_3 ) (а. с. 21).
18 грудня 2020 року Луцьким ВП ГУНП у Волинській області повідомлено ОСОБА_1 по факту її звернення 07 грудня 2020 року щодо конфлікту 
з ОСОБА_2 про те, що у діях останньої не вбачаються ознаки складу кримінального правопорушення. З ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду про недопустимість вчинення протиправної поведінки 
та попереджено про відповідальність за порушення статті 173-2 КУпАП 
(а. с. 78).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті З ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу;
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд 
і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси 
у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який 
не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).
Конституцією України серед іншого передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 , посилаючись 
як на підставу позову на статтю 116 ЖК України, вказувала, що відповідачі постійно порушують умови нормального співжиття, ведуть антисоціальний спосіб життя, не працюють, зловживають алкогольними напоями, систематично псують жиле приміщення та майно, яке знаходиться 
у ньому, не оплачують комунальні послуги, неодноразово вчиняють протиправні дії відносно неї, у тому числі, чинять фізичний та психологічний тиск. Вважала, що проведені відносно них заходи профілактичного характеру виявилися безрезультатними.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності 
є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права 
чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статей 317, 319, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
Відповідно до частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його 
не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі 
чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Для застосування норм цієї статті необхідна наявність одночасно двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, 
що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Тобто, закон встановлює конкретні умови виселення таких осіб. Водночас, протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог 
про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, 
що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 
1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, 
які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим 
для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити 
з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. Суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.
Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції, 
з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності підстав, передбачених статтею 116 ЖК України, для виселення відповідачів, зокрема, позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідачі систематично порушують правила співжиття, 
що унеможливлює проживання з ними в одному будинку, а також, 
що заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Суди вважали, що відповідачі були вселені, а ОСОБА_2 
та її неповнолітні діти були зареєстровані у спірному будинку за згодою позивачки, як члени сім`ї, що не заперечувалося сторонами.
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанцій, вважав, що у цій справі позивачкою не було доведено й те, чи стосуються допущені відповідачами порушення правил співжиття та чи мали вони відношення до користування спірним жилим приміщенням.
Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 
81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, 
що ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів щодо протиправних дій відповідачів відносно неї (а. с. 71-73, 76-77).
Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області 
від 17 лютого 2020 року у справі № 161/19833/19 (провадження 
№ 3/161/88/20) закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) відносно ОСОБА_2 , на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП, у зв`язку з закінченням 
на момент розгляду даної справи строків, передбачених частиною другою статті 38 КУпАП (а. с. 25).
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року у справі № 161/9378/20 (провадження № 1-кп/161/1175/20) ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого 
частиною першою статті 125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин. Зокрема, вироком встановлено, 
що 16 грудня 2019 року ОСОБА_2 близько 23 год. 30 хв. у коридорі будинку АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, керуючись метою нанесення тілесних ушкоджень іншій людині, під час словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_1 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, штовхнувши останню руками, від чого вона впала на підлогу, умисно нанесла ряд ударів ногами по ногах потерпілої, після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, наздогнала ОСОБА_1 , яка намагалася втекти, на подвір`ї вказаного будинку, умисно нанесла декілька ударів кулаками обох рук у ділянку голови потерпілої, чим спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови, саден обличчя, забою та саден лівого колінного суглобу, які згідно 
з висновком судово-медичного експерта від 07 травня 2020 року № 341 
за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень (а. с. 27-30).
Надаючи оцінку зазначеним обставинам, суди вважали, що притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності та проведення з нею профілактичних бесід свідчить про застосування до останньої заходів запобігання, а не про систематичне порушення правил співжиття, 
не звернувши уваги на те, що, по суті, це є одне й те саме.
Щодо систематичності порушення правил співжиття ОСОБА_3 , суди зазначали про відсутність доказів протиправної поведінки ОСОБА_3 після проведення з ним профілактичних бесід, яка б свідчила про порушення правил співжиття останнім, що, на переконання суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, свідчить про результативність застосованих до нього заходів впливу.
При розгляді позову про виселення, обґрунтованого неодноразовими випадками вчинення щодо позивача домашнього насильства, що стало наслідком притягнення відповідача до відповідальності (адміністративної, кримінальної, застосування обмежувального припису), судам слід давати ретельну та об`єктивну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін.
Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу 
є безрезультатними.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду 
з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду 
на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, 
за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом 
і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної 
та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Uкrаіnе», заява № 17365/14) зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, ведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним 
у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні 
та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена, судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути 
їх та надати належне обґрунтування.
У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що: «там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення 
у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе»), 
від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Серед іншого, 
ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.
Головним завданням для суду є визначення того, чи досягнуто цим рішенням справедливий баланс між протилежними інтересами, про які йдеться.
Заявниця, на думку якої обмежувальні заходи загального характеру для протидії основній проблемі та запобіганню майбутньому жорстокому поводженню у родині не вирішили ситуацію, звернулася із цивільним позовом на підставі статті 116 ЖК України, яка передбачає можливість виселення наймачів соціального житла за систематичні порушення. 
З огляду на конкретні обставини, встановленій у цій справі, формулювання статті 116 ЖК України ЄСПЛ вважав, що цей цивільно-правовий засіб юридичного захисту в принципі міг виправити ситуацію, яка становила суть скарги заявниці, хоча не вбачається, що на відміну від обмежувального припису, він міг бути ефективним як невідкладний засіб.
Стаття 116 ЖК України загалом є ефективним засобом захисту скарги заявниці у цій справі. З погляду Конвенції, національні суди, зіткнувшись 
із твердженнями заявниці про те, що відповідач періодично піддавався спалахам люті під час домашніх сварок, були зобов`язані в контексті провадження про виселення, ініційованого відповідно до зазначеного вище положення, оцінити достовірність її заяв та ризик майбутнього насильства 
у разі, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом. З матеріалів, що надійшли до Суду, не випливало, що Апеляційний суд або Верховний Суд провели комплексну оцінку цих елементів. Хоча щодо відповідача було порушено кримінальне та адміністративне провадження за фактом фізичного насильства над заявницею, а правоохоронні органи проводили 
з ним «профілактичні бесіди» та неодноразово виносили йому «попередження», суд, прийнявши до розгляду позов про виселення, встановив, що «факт систематичного порушення правил спільного співжиття…непідтверджено» (див. для порівняння рішення у справі 
«Б. проти Молдови»  («B. v. Moldova»), пункт 74).
Коли національні органи влади розглядають достовірні твердження про домашнє насильство, вони мають оцінити ситуацію в цілому, у тому числі ризик вчинення насильства у майбутньому.
По суті апеляційний суд послався на той факт, що відповідач ніколи 
не притягувався до відповідальності, не спробувавши проаналізувати основні причини такої ситуації, у тому числі випадки, коли органи державної влади не реагували на повідомлення про інциденти (див. пункти 10, 11, 18 
та 24) або коли заявниця відмовлялася від своїх скарг щодо дій, які могли становити серйозний злочин (див. пункти 18 та 32). На цьому етапі 
Суд зазначає, що через специфіку домашнього насильства випадки, 
коли потерпілі відмовляються від своїм скарг, є поширеним явищем 
(див., зокрема, згадані рішення у справах «Опуз проти Туреччини» («Opuz 
v. Turkey», пункти 138 і 139; «Володіна проти Росії» («Volodina v. Russia»), пункт 99; та «Б. проти Молдови» («B. v. Moldova»), пункт 54). Суд вважає, 
що така відмова не має звільняти національні органи влади від обов`язку оцінювати тяжкість ситуації з метою пошуку належного її врегулювання. 
До того ж автоматичне посилання на факт, що стверджувані потерпілі відмовилися від своєї скарги без здійснення всебічного аналізу ризиків, 
з якими вони продовжують жити, є несумісним із обов`язком 
держав враховувати вразливість потерпілих від домашнього насильства 
під час виконання своїх позитивних обов`язків у цій сфері за статтями 3
та 8 Конвенції...» (пункти 82, 85-87).
Тобто, ЄСПЛ у вказаному рішенні резюмує, що судами не було забезпечено справедливий баланс між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами. Реакція цивільних судів на позов заявниці не відповідала позитивному обов`язку держави забезпечити заявниці ефективний захист від домашнього насильства.
Судом установлено, що впродовж 2019-2020 років з відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово проводились профілактичні бесіди щодо неприпустимості вчинення протиправної поведінки відносно ОСОБА_1 (вчинення домашнього насильства) (а. с. 16, 17, 18, 21, 78).
Судами не надано об`єктивної та усесторонньої оцінки цим доказам 
на предмет огляду ситуації в цілому, зокрема й потенційного ризику домашнього насильства у майбутньому.
З відповіді Луцького ВП ГУНП у Волинській області вбачається, 
що 18 листопада 2019 року до відділу поліції надійшло звернення 
ОСОБА_1 щодо вчинення її донькою, ОСОБА_2 та внуком ОСОБА_5 , домашнього насильства відносно неї у вигляді словесних погроз та тілесних ушкоджень, відомості про яке були зареєстровані 
в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 12019030010004413 
за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України (а. с. 22, 71 зворот).
Натомість матеріали справи не містять відомостей про стан розгляду вказаного кримінального провадження та/або його матеріалів.
Убачається, що 31 січня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло повідомлення до відділу поліції щодо вчинення її зятем - ОСОБА_3 протиправних дій відносно неї, зокрема погроза фізичною розправою, у зв`язку з чим було складено адміністративний протокол (а. с. 72), результати розгляду якого 
в матеріалах справи також відсутні.
Отже, вказані докази не досліджувалися судами, а обставини, зазначені позивачкою, не перевірялися належним чином, що є обов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції).
Зазначене свідчить про передчасність зроблених ними висновків, а тому доводи касаційної скарги у відповідній частині заслуговують на увагу.
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 вересня 2020 року у справі № 161/9378/20 (провадження № 1-кп/161/1175/20) ОСОБА_2 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого 
частиною першою статті 125 КК України по факту нанесення легких тілесних ушкоджень ОСОБА_1 (а. с. 27-30). 
Указаним обставинам кримінального провадження суди оцінки не надали.
Крім того, до позову ОСОБА_1 було додано копії довідок із травмпункту та висновку експерта № 841, проведеного у кримінальному провадженні 
№ 12019030010004413 щодо завданих їй тілесних ушкоджень, які судами 
в оскаржуваних судових рішеннях взагалі не досліджувалися, оцінка їм 
не надавалася.
Згідно з пунктами 2, 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України
у мотивувальній частині рішення суду зазначаються: докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду 
на законодавство чи усталену судову практику;
Відповідно до положень підпункту в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Не оцінювалися судами й обставини залишення без розгляду звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів, на що вказувала ОСОБА_2 , як і не були проаналізовані причини такої ситуації, що склалась між сторонами конфлікту.
Враховуючи наведене, всебічного аналізу ризиків, у яких опинилась ОСОБА_1 , судами проведено не було, не було досліджено цього 
в сукупності із обов`язком держави (в особі правоохоронних органів) враховувати вразливість осіб, які можуть потерпати від домашнього насильства за статтею 8 Конвенції, відтак судами не перевірено баланс інтересів між сторонами в сенсі переваги одних інтересів (право на житло) над іншими (невід`ємне право на життя).
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Усунути ці недоліки на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень Верховного Суду та меж перегляду справи в касаційній інстанції (стаття 400 ЦПК України), коли необхідно встановлювати фактичні обставини та оцінювати докази, є неможливим.
За таких обставин, оскільки судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції у межах наданих йому повноважень не усунув зазначені порушення, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, судові рішення підлягають скасуванню 
з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм та аргументам сторін відповідну правову оцінку та ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Дійсно, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що виселення є найбільш крайнім заходом втручання у право людини на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції (рішення у справі «Кривицька та Кривицький проти України», («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), заява № 30856/03, пункт 41, від 02 грудня 2010 року).
Однак, у наведеному вище рішенні «Левчук проти України» ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших осіб (рішення у справах «Опуз проти Туреччини», пункт 144, 
«Єремія проти Республіки Молдова», пункт 52, та «Володіна проти Росії», пункт 86). Більше того, у контексті статті 2 Конвенції Суд зазначив, 
що у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.
Верховний Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи (а. с. 198-201) містяться дані про звернення ОСОБА_1 до Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області у період з 10 травня 2021 року, тобто вже під час перегляду цієї справи в апеляційному порядку, а саме: 
15 та 29 червня 2021 року, 10 та 17 серпня 2021 року, а також заява позивачки від 23 серпня 2021 року про внесення відомостей до ЄРДР 
по факту нанесення їй тілесних ушкоджень її донькою - ОСОБА_2 .
Крім того, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з указаним позовом, просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , виселивши його з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення. Однак останній не зареєстрований за спірною адресою.
У зв`язку з цим колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи 
фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, 
не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, провадження № 12-15гс19, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Отже, суду необхідно також здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосувати для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню для правильного вирішення спору.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи 
на новий розгляд є порушення норм процесуального права, 
що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції 
(частина четверта статті 411 ЦПК України).
Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 червня 2021 року та постанову Волинського апеляційного суду від 07 жовтня 
2021 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                          Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                    Б. І. Гулько 
                                                                                               Г. В. Коломієць 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк