ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1075/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №2-1573/11 Категорія: на ухвалу 	ОСОБА_1 . 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Вініченко Б. Б. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 серпня 2022 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Карпенко О.В., Новікова О.М.
за участю секретаря Любченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргупредставника ОСОБА_2 – адвоката Денисенко Ольги Вікторівни на ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 на дії та рішення державного виконавця Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Листопад Світлани Іванівни, -

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року  ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною скаргою.
В обґрунтування поданої скарги вказує, що державним виконавцем під час примусового виконання рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01.12.2011 у справі № 2-1573/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, протиправно винесено 22.03.2018 постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами та про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, оскільки в матеріалах виконавчого провадження № 31056711 відсутні докази направлення боржнику оспорюваних постанов на його належну адресу проживання. Посилаючись на те, що боржнику не було відомо про існування, як судового рішення на виконання якого відкрито виконавче провадження, так і даного виконавчого провадження з його примусового виконання, а тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати неправомірними дії державного виконавця Дружківського відділу державної виконавчої служби у краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Листопад С.І. щодо винесення постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 22.03.2018 року та постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортним засобом від 22.03.2018 року в рамках виконавчого провадження №31056711; визнати неправомірними та скасувати постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 22.03.2018 року та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортним засобом від 22.03.2018, винесені державним виконавцем Дружківського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Листопад С.І. в рамках виконавчого провадження №31056711.
Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 червня 2022 року у задоволенні скарги відмовлено.
Ухвала суду мотивована тим, що у зв`язку з наявністю у боржника заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за шість місяців державним виконавцем 22.03.2018 у ВП №31056711 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортним засобом. Вказані постанови відповідно до супровідних листів від 22.03.2018 були надіслані боржникові на адресу: АДРЕСА_1 . Згідно з листом виконавчого комітету Дружківської міської ради від 27.10.2020 № 5364/160.1242/1-20 наданим у відповідь на запит державного виконавця за даними реєстру територіальної громади, картотеки з питань реєстрації фізичних осіб місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване з 16.01.2001 за адресою: АДРЕСА_1 . Станом на 01.03.2018 заборгованість зі сплати аліментів становила 74 012 грн 53 коп. Станом на 01.06.2022 борг боржника по аліментам становить 162 715 грн 78 коп.
При цьому, суду не надано доказів того, що боржник надавав до відповідного відділу державної виконавчої служби інформацію, щодо іншого його місця проживання відмінного від зазначеного у виконавчому листі суду, тобто що він мешкає у іншій місцевості.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, поставленою судом з порушенням норм процесуального права та недотриманням норм матеріального права, просив її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги його скарги задовольнити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована доводами викладеними ОСОБА_2 у поданій ним скарзі, так крім того зауважує, що оскільки не знав про існування, як рішення суду про стягнення з нього аліментів, так і про відкриття виконавчого провадження, тому і не міг повідомити державного виконавця про зміну місця проживання. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Судова колегія, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01.12.2011 у справі №2-1573/2011 ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ј частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30% від встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня подачі позову до суду 29.09.2011 і до досягнення дитиною повноліття.
Як зазначено у рішенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01.12.2011 у справі №2-1573/2011 відповідач у судові засідання з розгляду вказаної справи, призначені на 24.11.2011 та 01.12.2011 не з`явився з невідомих причин, хоча про день та час розгляду був повідомлений судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями.
На виконання вказаного судового рішення 01.12.2011 Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області видано виконавчий лист, з примусового виконання якого постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Дружківського міського управління юстиції від 03.12.2012 відкрито виконавче провадження ВП №31056711.
Адреса боржника зазначена у постанові про відкриття виконавчого провадження співпадає з адресою зазначеною у виконавчому листі – АДРЕСА_1 , та на яку згідно з супровідним листом державного виконавця від 03.12.2012 № 1896 було надіслано боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження.
У подальшому, у зв`язку з наявністю у боржника заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців державним виконавцем 22.03.2018 у ВП №31056711 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України та постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керувати транспортним засобом.
Вказані постанови відповідно до супровідних листів від 22.03.2018, наявних в матеріалах виконавчого провадження та наданих суду, були надіслані боржникові на адресу: АДРЕСА_1 .
Згідно з листом виконавчого комітету Дружківської міської ради від 27.10.2020 № 5364/160.1242/1-20 наданим у відповідь на запит державного виконавця за даними реєстру територіальної громади, картотеки з питань реєстрації фізичних осіб місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване з 16.01.2001 за адресою: АДРЕСА_1 .
Станом на 01.03.2018 заборгованість зі сплати аліментів становила 74 012 грн 53 коп. Станом на 01.06.2022 борг боржника по аліментам становить 162 715 грн 78 коп.
Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
В оцінці законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує, що виконавче провадження розпочато за правилами Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 606-XIV), а з набранням чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) виконавчі дії підлягали здійсненню відповідно до Закону № 1404-VIII.
Відповідно до статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі – рішення).
У статті 1 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 11 Закону
№ 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
У частині першій, пункті 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 32 Закону № 606-XIV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.
Статтею 10 Закону № 1404-VIII також встановлені заходи примусового виконання рішення, які мають різний характер та встановлений порядок проведення, оформлення та вчинення виконавчих дій, зокрема, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Права державного виконавця визначені у частині третій статті 11 Закону № 606-XIV та частині третій статті 18 Закону № 1404-VIII.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи скарги ОСОБА_2 не знайшли свого підтвердження та спростовані матеріалами виконавчого провадження.
Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на заявника обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на заявника покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Отже, саме заявник, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи скарги та спростовуються заперечення суб`єкта оскарження проти скарги, доводиться їх достатність та переконливість.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша–третя статті 89 ЦПК України).
Колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що  постанова про відкриття виконавчого провадження № 31056711 від 03.02.2012 року ОСОБА_2 не надсилалася, – спростовуються встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами справи, оскільки як видно із супровідного листа від 03.02.2012 року №1896 дану постанову направлено заявнику на адресу його тодішньої реєстрації АДРЕСА_1 (а.с. 142). 
Крім того, в рішенні Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 грудня 2011 року про стягнення аліментів зазначено, що відповідач в судове засідання на 24.11.2011 року та 01.12.2011 року не з`явився з невідомих причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про що в матеріалах справи маються поштові повідомлення. 
За правилами частини дев`ятої статті 71 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент винесення постанов державним виконавцем) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі; 4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання – до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.
Аналізуючи норми права, якими керувався державний виконавець при винесенні оскаржуваних постанов, вбачається, що достатньою підставою для застосування тимчасових обмежень є встановлення факту наявності заборгованості за певний період, передбачений законом та в певному розмірі.
Тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі: 1) якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування; 2) використання боржником транспортного засобу у зв`язку з інвалідністю чи перебуванням на утриманні боржника особи з інвалідністю I, II групи, визнаної в установленому порядку, або дитини з інвалідністю; 3) проходження боржником строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або якщо боржник проходить військову службу та виконує бойові завдання військової служби у бойовій обстановці чи в районі проведення антитерористичної операції; 4) розстрочення або відстрочення сплати заборгованості за аліментами у порядку, встановленому законом (частина десята статті 71 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент винесення постанов державним виконавцем)).
З матеріалів справи встановлено, що у ОСОБА_2 виникла заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, а тому обґрунтованими є висновок суду про наявність правових підстав для ухвалення державним виконавцем постанов про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України та у праві керування транспортними засобами.
При цьому, ОСОБА_2 не довів наявність підстав, за яких не може бути його обмежено у праві керувати транспортним засобом, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також відхилені колегією суддів.
Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 доказів, які б підтверджували незаконність винесення оскаржуваних постанов, суду не надав.
Ураховуючи, що заборгованість за аліментами існує тривалий час і має триваючий характер, на час вжиття державним виконавцем відповідних обмежень не погашена, апеляційний суд вважає, що у такому випадку державним виконавцем не порушені основні засади виконавчого провадження, встановлені статтею другою Закону України «Про виконавче провадження», зокрема щодо співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.
Висновок суду узгоджується з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.
Оскільки оскаржувані постанови державного виконавця винесені згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», направлені на забезпечення прав третьої особи – дитини, жодним чином не позбавляють боржника права на працю, то доводи касаційної скарги щодо порушення оскаржуваною постановою його прав є неспроможними.
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 – 384 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  – адвоката Денисенко Ольги Вікторівни- залишити без задоволення.
Ухвалу Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 червня 2022  року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Повний текст постанови складено 25 серпня 2022 року.

Судді: