ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 травня 2022 року           справа №200/11177/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., 
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі  №200/11177/21 (головуючий І інстанції Чучко В.М.)   за позовом   ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                           УСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила:
-визнати незаконними та скасувати рішення Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 25.03.2021 року №46 щодо відмови в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 14.06.2021 року №056550003273,
-зобов`язати Костянтинівсько-Дружківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області призначити дострокову пенсію відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до заяви від 19.03.2021 року.
В обґрунтування позову зазначила, що звернулась до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Рішенням Костянтинівсько-Дружківського ОУПФУ від 25.03.2021 року №46 позивачу відмовлено в призначенні пенсії через відсутність в довідці ЛКК інформації, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Пенсійним органом надано позивачу строк до 18.06.2021 року для надання додаткових документів, щоб днем звернення вважався день прийняття заяви про призначення пенсії. 
07.06.2021 року позивач подала  заяву про призначення пенсії та додаткові документи, які містять інформацію, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. 
Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 14.06.2021 року №056550003273 позивачу відмовлено в призначенні пенсії через відсутність документів, що дитина визнана інвалідом з дитинства, що засвідчується актом огляду МСЕК. 
Рішення є протиправними та такими, що порушують її право на отримання належної пенсії.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 46 від 25 березня 2021 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області № 056550003273 від 14.06.2021 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 №2592 від 07.06.2021 року про призначення пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» , з урахуванням висновків суду, викладених у даному судовому рішенні.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат по справі.
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги.
Судом першої інстанції не враховано, що записи в трудовій книжці позивача з 24.11.1990 року по 22.09.1993 року завірені печаткою, яку неможливо ідентифікувати.
Позивач надала довідку, в якій зазначено, що захворювання її сина, яке призвело до інвалідності, є вродженим. Проте в довідці відсутня інформація, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Позивачем та відповідачем – Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області судове рішення не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги відповідач – ГУ ПФУ в Донецькій області.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає заяву у порядку письмового провадження.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
19.03.2021 року позивач звернулась до Костянтинівсько-Дружківського ОПФУ Донецької області з заявою про призначення пенсії за віком як мати інваліда з дитинства (а.с. 51).
Рішенням Костянтинівсько-Дружківського ОУПФУ №46 від 25.03.2021 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до пп. 3 п.1 ст. 115 Закону України №1058 через відсутність інформації в довідці ЛКК, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Позивачу рекомендовано надати довідку ЛКК з інформацією, чи мала дитина медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Також до страхового стажу позивача не зараховано період з 24.11.1990 року по 22.09.1993 року , оскільки записи в трудовій книжці щодо цього періоду завірені печаткою, яку не можливо ідентифікувати (а.с. 8-11).
07.06.2021 року позивач звернулась до відділу обслуговування громадян №5 із заявою №2592 про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства (а.с. 52).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області №056550003273 від 14.06.2021 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують визнання особи інвалідом з дитинства. Позивачем не надано документів на підтвердження того, що дитина визнана особою інвалідом з дитинства (а.с. 12).
Довідка ЛКК №271/4 від 04.06.2021 року свідчить, що захворювання сина ОСОБА_2 , яке привело до інвалідності, є вродженим. Дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Інвалідність визначена 02.04.1999 року (а.с. 86)
Відповідно до запису в трудовій книжці позивача №9 вона з 24.11.1990 року по 22.09.1993 року працювала в Костянтинівському кирпічному заводі «Красний будівник» на посадах виготовителя глиняних мас, укладчиком рамок, оператором пульта управління.
Суд першої інстанції, скасовуючи рішення Костянтинівсько-Дружківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області № 46 від 25 березня 2021 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком, виходив з того, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону № 1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Позивачем надано довідку ЛКК, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, що свідчить про протиправність відмови пенсійного органу в призначенні позивачу пенсії  за п.3 ч.1 ст.115 Закону №1058.
Оцінка суду.
Відповідно до частини другої  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно пункту 3 частини першої статті 115 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) право на призначення дострокової пенсії за віком мають (…) матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.
Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини - інваліда з дитинства.
На підставі статті 1  Закону України від 6 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 2961-ІV) дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
При цьому за змістом абзацу 2 пункту 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317 (далі - Положення № 1317), інвалідність з дитинства розглядається як причина інвалідності.
Згідно з пунктом 14 цього Положення причинний зв`язок інвалідності з хворобами, перенесеними у дитинстві, установлюється за наявності документів лікувально-профілактичних закладів, що свідчать про початок захворювання або травму, перенесену до вісімнадцятирічного віку.
Зі змісту абзацу 4 пункту 3 розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058-ІV убачається, що пільга, пов`язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.
Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до частини 12 статті 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. 
Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Згідно пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, визнання особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладу охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною з інвалідністю після досягнення шестирічного віку або особою з інвалідністю з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною з інвалідністю до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцятирічного віку (висновок про час настання інвалідності).
Тобто такий висновок дає можливість опосередковано підтвердити факт догляду матері за дитиною, яка мала право на отримання статусу дитини-інваліда до досягнення шестирічного віку, як це передбачено положеннями Закону № 1058-IV.
Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року (справа №330/2181/16-а), в якій Велика Палата Верховного Суду підтримала позицію Верховного Суду України у постанові від 27 травня 2014 року (справа №21-133а14), яка полягає у тому, що мати дитини-інваліда має право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону №1058-ІV, у тому разі, якщо дитина, яку вона виховує, визнана дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку. Якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення нею шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, мати цієї дитини має право на отримання зазначеної пенсії лише у разі наявності висновку лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.
Підсумовуючи викладене, суд погоджує висновок суду першої інстанції, що позивач має права на призначення дострокової пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, оскільки вона надала пенсійному органу висновок лікарсько-консультативної комісії, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку (а.с. 56).
Таким чином, відповідачі протиправно відмовили ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»,  а їх рішення про відмову в призначенні пенсії не відповідають вимогам щодо всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх поданих документів, тому є неправомірними та підлягають скасуванню.
Суд не надає оцінки доводам апелянта, що записи в трудовій книжці позивача з 24.11.1990 року по 22.09.1993 року завірені печаткою, яку неможливо ідентифікувати, оскільки ці доводи виходять за межі доказування, бо не були предметом позову та позивачем не викладалися в позовній заяві.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судове рішення в межах доводів апеляційної скарги є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для її задоволення  та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Як визначено пунктом  3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої 5  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Отже зазначена справа відноситься до справ незначної складності, тому судове рішення за наслідками апеляційного розгляду в цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених  п.2 ч.5  ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                             ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі  №200/11177/21 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі  №200/11177/21 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 23 травня 2022 року є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ст. 328 КАС України.     
Повне судове рішення складено 23 травня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                      І.Д. Компанієць    

Судді                                                                                              А.В. Гайдар

                                                                                                                     Е.Г. Казначеєв