Постанова                                   
Іменем  України                                
                                                                                                  
10 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 607/7598/20
 
провадження № 61-6573 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,                      Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , державне підприємство «Сетам», товариство з обмеженою відповідальністю «Рікое Україна»;
треті особи: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Береш Сергій Миколайович, Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ);
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2020 року у складі судді Позняка В. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 09 березня 2021 року                  у складі суддів: Сташківа Б. І., Хоми В. М., Щавірської Н. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2020 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом                                                    до ОСОБА_2 , державного підприємства «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), товариства з обмеженою відповідальністю «Рікое Україна» (далі - ТОВ «Рікое Україна»), треті особи: приватний нотаріус Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Береш С. М., Тернопільський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (далі - Тернопільський РВ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції), про визнання електронних торгів недійсними, визнання свідоцтва про придбання нерухомого майна недійсними та його скасування.
 
Позовна заява мотивована тим, що електроні торги від 27 липня 2017 року було проведено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки майно, а саме нежитлові приміщення по                                                    АДРЕСА_1 , яке було реалізовано на електронних торгах, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, на оспорених прилюдних торгах було відчужено майно, яке щонайменше на 1/2 належало позивачу, а не боржнику. 
Вважала, що в результаті вказаних торгів були порушені її майнові права на вказане майно.
Ураховуючи наведене, позивач просила суд визнати недійсними електронні торги, організатором яких є ДП «Сетам» Міністерства юстиції України, а результати яких відображено в протоколі № 278341 проведення електронних торгів від 11 серпня 2017 року, щодо майна: лот № 224493, іпотека: нежиле приміщення, приміщення ремонтної майстерні і контрольно пропускного пункту загальною площею 840,6 кв. м та 73,8 кв. м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів (серія та номер: 1770), видане 18 вересня 2017 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Тернопільської області Береш С. М.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2020 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 09 березня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Судові рішення мотивовано тим, що договір іпотеки було укладено в інтересах сім`ї, позивачка надала письмову згоду на укладення договору іпотеки, то у сторін виникає обов`язок щодо виконання взятих її чоловіком умов договору. Доказів на підтвердження того, що договір іпотеки було використано ОСОБА_2 на особисті потреби судам не надано.
За таких обставин відсутні підстави вважати, що звернення стягнення на нерухоме майно шляхом її реалізації на прилюдних торгах призвело порушення законних прав та інтересів ОСОБА_1 на належну їй частку в спільному майні подружжя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2021 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм матеріального права, й ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову у повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, що передбачають вимоги пункту 3 частини другої                         статті 389 ЦПК України.
 
Також заявник вказує на порушення судом норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2021 року касаційне провадження                        у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 607/7598/20 із Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. 
 
У травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи

 
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на той факт, що спочатку ДП «Сетам» було сформовано протокол                № 274934 з визнанням переможцем учасника з особливою ставкою в 1 млрд. грн, що не відповідає вимогам Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня                        2016 року № 2831/5. І лише після того, як вказаний учасник не вніс належну оплату, наступний учасник став переможцем електронних торгів, сплативши суму у розмірі 937 тис. грн.
Вказувала, що надання нею згоди на укладення договору іпотеки, не дає права здійснювати продаж спільного майна подружжя.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають в шлюбі, який зареєстровано                            25 червня 1983 року відділом реєстрації актів цивільного стану м. Новий Уренгой (Російська Федерація), про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с. 5, т. 1).
 
Відповідно до договору купівлі продажу приміщення від 31 серпня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Тернопільської області Чопик І. Я., ОСОБА_2 придбав нежиле приміщення ремонтної майстерні і контрольно пропускного пункту у АДРЕСА_1 (а.с. 6-8, т. 1).
 
Згідно з виконавчим листом у справі № 1915/9133/2012 від 04 лютого                      2013 року, виданим Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області 29 квітня 2013 року, з метою погашення заборгованості за кредитним договором від 28 вересня 2007 року в сумі 1 354 839 грн 61 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки: нежиле приміщення ремонтної майстерні і контрольно пропускного пункту по АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу приміщення, посвідченого державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Тернопільської області Чопик І. Я. 31 серпня 2004 року в реєстрі за № 1-1686, із застосуванням процедури продажу шляхом проведення прилюдних торгів, з визначенням ціни реалізації у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (а.с. 103, т. 1).
 
21 червня 2017 року на адресу ДП «СЕТАМ» Тернопільським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було направлено заявку державного виконавця на реалізацію арештованого майна - спірного нежитлового приміщення, з визначенням загальної початкової вартості згідно з висновком про вартість майна від 18 травня 2017 року у розмірі 805 590 грн(а. с. 72-73, т. 1).
 
27 липня 2017 року ДП «СЕТАМ» на електронних торгах реалізовано лот за                              № 224493 - нежитлове приміщення, приміщення ремонтної майстерні, загальною площею 840,6 кв. м, і контрольно-пропускного пункту, загальною площею 73,8 кв. м, АДРЕСА_1 .
 
Результат електронних торгів оформлено протоколом проведення електронних торгів за № 278341, складеним ДП «СЕТАМ», переможцем торгів було визнано учасника № 4 (ТОВ «Рікое Україна»), яке запропонувало найвищу ціну у розмірі 937 тис. грн, з яких сплатило гарантійний внесок у розмірі 40 279 грн 50 коп. (а.с. 9-10, т. 1).
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 листопада 2018 року у справі                                      № 465/650/16-ц (провадження № 14-356цс18), та від 23 січня 2019 року у справі № 522/10127/14-ц (провадження № 14-428цс18), правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин.
 
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до частини четвертої статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті, такий правочин може визнаватися недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та частинами п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 цього Кодексу).
 
Згідно зі статтями 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
 
Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до частини першою статті 216 ЦК України недійсний правочин                           не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину,                             а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року по справі                              № 3-242гс16 вказано, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог порядку проведення торгів та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів.
 
Відтак, до предмета доказування в цій справі належало дотримання порядку проведення прилюдних торгів, а саме встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня                            2016 року № 2831/5, а саме: правил які визначають процедуру підготовки, проведення електронних торгів (опублікування інформаційного повідомлення певного змісту про реалізацію нерухомого майна; направлення письмового повідомлення державному виконавцю, стягувачу та боржнику про дату, час та місце проведення електронних торгів, а також стартову ціну реалізації майна тощо) (розділ 3); правил, які регулюють сам порядок проведення електронних торгів (розділ 5); правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів торгів (розділ 7).
 
Відповідно до статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
 
Згідно з частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням Закону України «Про іпотеку».
 
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.
 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
 
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
 
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України).
 
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-72цс19).
 
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Недобросовісність поведінки подружжя при поділі спільного майна, зловживання правами й наявність негативних наслідків для кредитора підлягають доказуванню на загальних підставах.
 
Наведений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).
 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
 
Надання заявником згоди на укладення іпотечного договору на забезпечення виконання боргових зобов`язань її чоловіком перед кредитором свідчить про те, що позивач повинна була усвідомлювати зміст зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки, а також наслідки неналежного виконання її чоловіком таких боргових зобов`язань, зокрема і можливість реалізації шляхом продажу на електронних торгах набутого подружжям у шлюбі нежитлового приміщення, які за її згодою було передано в іпотеку.
 
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду                                               від 02 листопада 2021 року у справі № 640/24542/18 (провадження № 61-13239св20).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) зазначила, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
У справі, яка переглядається, презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї позивачем не спростована, а, отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє має нести відповідальність усім своїм майном.
 
Верховний Суд врахував, що договір іпотеки є чинним, заявник його дійсність не піддавала сумніву і в судовому порядку він не визнавався недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя на вчинення такого правочину. 
 
Навпаки, судами встановлено, що позивачці було відомо про те, що спільне майно перебуває в іпотеці.
 
У зв`язку з наведеним, обґрунтованими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що позивач не довів порушення своїх прав оскаржуваними прилюдними торгами.
 
Крім того, звертаючись до суду з позовом про визнання прилюдних торгів недійсними, заявник посилалася також на те, що організатором торгів було прийнято особливу ставку, яка перевищувала визначений Порядком розмір.
 
Разом з тим, судами встановлено, що переможцем торгів було визнано учасника № 4 (ТОВ «Рікое Україна»), яке запропонувало найвищу ціну у розмірі 937 тис. грн, з яких сплатило гарантійний внесок у розмірі 40 279 грн 50 коп. 
 
Головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.
 
Тобто для визнання судом електронних торгів недійсними необхідним є: наявність підстав для визнання прилюдних торгів недійсними (порушення правил проведення електронних торгів); встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Отже, проведення прилюдних торгів з порушенням є підставою для визнання цих торгів недійсними виключно за умови доведення порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.
 
Позивач на обґрунтування заявлених позовних вимог не довела, що відчуження спірного майна призвело до порушення його прав як співвласника цього майна, у судовому засідання не доведено належними та допустимими доказами, що у боржника існувало рухоме майно, на яке можна було звернути стягнення, а також, що позивач повинна була усвідомлювати зміст зобов`язань за кредитним договором та договором іпотеки, а також наслідки неналежного виконання її чоловіком таких боргових зобов`язань.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                      від 27 жовтня 2020 року та постанову Тернопільського апеляційного суду                    від 09 березня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников 
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян 
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович