Постанова 
Іменем України                                       
24 травня 2022 року
м. Київ
справа № 333/911/20
провадження № 61-19899св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представники  ОСОБА_4 - ОСОБА_13, ОСОБА_14 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Крилової О. В., Онищенка Е. А., від 03 листопада 2021 року.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 липня 2007 року між 
ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № МL 201/317/207. Також 
10 липня 2007 року між ОСОБА_3 та банком було укладено додатковий договір № МL-201/317/207СНF до кредитного договору, а 
10 березня 2009 року - додатковий договір № 1 до кредитного договору. Відповідно до пункту 2 частини першої кредитного договору банк надав позичальнику кредит у розмірі 858 453,38 швейцарських франків на строк до 10 липня 2027 року. Цільовим призначенням кредиту, отриманого за кредитним договором, визначено оплату комісії банку та купівлю нерухомого майна. Позивачка зазначала, що 18 квітня 2016 року між банком та нею було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого банк передав їй у повному обсязі права вимоги за кредитним договором 
від 10 липня 2007 року № ML-201/317/207 на суму 919 691,13 швейцарських франків, яка складається з залишку заборгованості по тілу кредиту у розмірі 797 646,25 швейцарських франків та несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 122 044,88 швейцарських франків. Вказувала, що на виконання вимог договору про відступлення права вимоги банк надіслав позичальнику письмове повідомлення про зміну кредитора та перехід до неї прав кредитора за вказаним кредитним договором. Позивачка стверджувала, що кредитний договір було укладено позичальником ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6 , а отримані у кредит кошті були використані на придбання нерухомого майна, яке перейшло у спільну сумісну власність подружжя, а саме: земельної ділянки, площею 500 кв. м, кадастровий номер 3221483301:01:009:0111, та житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями і спорудами (домоволодіння), які розташовані по АДРЕСА_1 . На думку позивачки, кошти за кредитним договором були отримані позичальником з відома та за згодою його дружини і були використані в інтересах сім`ї, тому ОСОБА_6 є солідарним боржником за вищезазначеними кредитними зобов`язаннями.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2007 року № ML-201/317/207 у загальному розмірі 106 525 354, 22 грн, яка складається із: 19 868 650, 21 грн - заборгованість за тілом кредиту; 3 040 028, 12 грн - відсотки за користування кредитом; 
83 616 675, 89 грн - пеня.
Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Наумової І. Й. від 01 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості 
за несплаченими відсотками за кредитним договором від 10 липня 
2007 року № ML-201/317/207 у розмірі 31 540, 27 швейцарських франків.
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пеню за кредитним договором від 10 липня 2007 року № ML-201/317/207 у розмірі 19 000 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 10 липня 2007 року 
№ ML-201/317/207 у розмірі 888 150, 86 швейцарських франків, 
що складається із: 797 646, 25 швейцарських франків - заборгованість 
за тілом кредитом; 90 504, 61 швейцарських франків - сума несплачених відсотків, з урахуванням солідарного обов`язку, покладеного 
на ОСОБА_3 та ОСОБА_7 рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2016 року по справі № 333/1379/13-ц.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитні кошти на підставі кредитного договору були отримані позичальником в інтересах сім`ї, у тому числі ОСОБА_4 , яка була його дружиною на час укладання кредитного договору, тому у відповідачки виник солідарний з позичальником та поручителем обов`язок щодо погашення кредитної заборгованості по тілу кредиту та процентам, яка стягнута з останніх рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2016 року у справі № 333/1379/13-ц, а також заборгованості по сплаті процентів за користування кредитним коштами, яка виникла після ухвалення зазначеного судового рішення по день укладення договору відступлення права вимоги за кредитним договором і яка не погашена. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов заявлений у межах строків позовної давності.
Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 задоволено.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01 березня 
2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що будинок та земельна ділянка, які були придбані ОСОБА_3 за кредитні кошти, не використовувались в інтересах сім`ї та у подальшому після розірвання шлюбу були відчужені останнім, що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 липня 2015 року, укладеним між ОСОБА_3 та 
ОСОБА_10 . Апеляційний суд зазначив, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2016 року вже вирішено питання щодо заборгованості за кредитним договором та стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП Банк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 липня 2007 року грошові кошти у розмірі 888 150,86 швейцарських франків. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 
2021 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначив неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального 
і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду України від 20 лютого 2013 року у справі 
№ 6-163цс12, від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, від 19 червня      2013 року у справі № 6-55цс13, від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів            від 29 серпня 2018 року у справі № 396/746/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц,       від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що під час вирішення спору суд апеляційної інстанції не врахував презумпцію спільності права власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу. Заявник стверджує, що ОСОБА_11 є зобов`язаною особою за спірним кредитним договором, оскільки майном, отриманим подружжям, були грошові кошти, а їх використання в інтересах сім`ї завершилось після внесення в якості оплати за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, згоду на укладання яких вона надавала. Вказує, що відповідачі не враховували боргові зобов`язання за вказаним кредитним договором під час укладання шлюбного договору, а розподіл спільного майна подружжя за шлюбним договором не може використовуватись як засіб уникнення виконання зобов`язання за кредитним договором. Отже ОСОБА_11 має нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань, які виникли з кредитного договору.
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2021року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 16 травня2022 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Короткий зміст відзивів на касаційну скаргу 
У відзивах на касаційну скаргу представники  ОСОБА_4 :  ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , просять залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржену постанову суду апеляційної інстанції - без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість. 
Заявники вказують, що ОСОБА_4 не надавала дозволу її чоловіку на укладання спірного кредитного договору, а у договорі іпотеки, укладеному з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_3 засвідчив, що ОСОБА_8 не має права на будинок, який придбано за кредитні кошти. Посилаються на те, що ОСОБА_4 не мала прав на будинок, придбаний за кредитні кошти. Також особи, які подали відзив на касаційну скаргу звертають увагу на те, що ОСОБА_1 є рідною сестрою  ОСОБА_3 .
Фактичні обставини справи, встановлені судами
З 25 січня 2006 року по 27 серпня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_11 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
10 липня 2007 року між ОСОБА_12 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № МL 201/317/207 (умови якого коригувались додатковими договорами 
від 10 липня 2007 року та від 10 березня 2009 року), згідно умов якого позичальнику надані кредитні кошти у розмірі 858 453,30 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 
до 18 січня 2010 року у розмірі 5,5 %, з 18 січня 2010 року - 4,25 %, 
з 22 листопада 2010 року - 5,50 %, з 22 квітня 2011 року - 4,68 %, з 25 липня 2011 року - 5,50 %, з 25 червня 2012 року - 3 %, строком до 10 липня 
2027 року. Відповідно до умов кредитного договору цільове використання кредиту - на комісію комісії банку та купівлю нерухомого майна. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 10 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 було укладено договір поруки № SR-ML-201/317/2007.
10 липня 2007 року ОСОБА_3 за згодою дружини придбав за кредитні кошти житловий будинок АДРЕСА_1 та земельні ділянки, площею 0,1 га і 0,05 га, за цією ж адресою, що підтверджується договорами купівлі-продажу від 10 липня 2007 року, посвідченими приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області.
З метою забезпечення виконання умов виконання зазначеного договору               10 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № PML-201/317/2007, предметом якого виступило майно: житловий будинок АДРЕСА_2 .
22 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 був укладений шлюбний договір, пунктом 1.2 якого передбачено, що майно, яке було нажите ними під час шлюбу є спільною сумісною власністю, за винятком майна, що підлягає державній реєстрації, яке є особистою власністю того із подружжя на чиє ім`я воно було зареєстровано.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2016 року у справі № 333/1379/13-ц рішення Комунарського районного суду                             м. Запоріжжя від 19 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки відмовлено. Позовні вимоги 
ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № МL 201/317/207 у розмірі 888 150,86 швейцарських франків, що еквівалентно 21 777 459,09 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. З матеріалів справи № 333/1379/13-ц слідує, що ПАТ «ОТП Банк» звернулось до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.
18 квітня 2016 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до пункту 1 якого 
ПАТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) передав у повному обсязі, а             ОСОБА_1 (новий кредитор) прийняла на себе у повному обсязі права вимоги, що належать первісному кредитору за кредитним договором                            № ML-201/317/207 від 10 липня 2007 року, укладеним між первісним кредитором та позичальником (боржником). Первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги виконання боржником боргових зобов`язань за кредитним договором в розмірі 919 691,13 швейцарських франків, яке складається з залишку заборгованості по тілу кредиту у розмірі                     797 646,25 швейцарських франків та несплачених відсотків за користування кредитом у розмірі 122 044,88 швейцарських франків.
19 квітня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» направило на адресу позичальника ОСОБА_3 повідомлення про зміну кредитора по вказаному кредитному договору з ПАТ «ОТП Банк» на ОСОБА_1 .
В акті звірки боргу від 02 січня 2018 року ОСОБА_3 визнав зазначену в договорі відступлення права вимоги кредитну заборгованість.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, та якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом(стаття 514 ЦК України).
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 36 Сімейного кодексу України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї.
Законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладенняодним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї з набуттям майна у спільну сумісну власність, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
Велика Палата Верховного Суду погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 
2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
За таких обставин суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору. 
За змістом частини першої статті 93 СК України майнові відносини між подружжям, їхні майнові права та обов`язки визначаються шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд апеляційної інстанції дійшов достатньо обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки отримані ОСОБА_3 кредитні кошти були використані на придбання нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ним, а у відповідності до умов шлюбного договору, укладеного між колишнім подружжям 22 липня 2013 року, який є чинним та недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, майно, що підлягає державній реєстрації, є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано. Матеріали справи свідчать про те, що домоволодіння АДРЕСА_1 було не єдиним об`єктом нерухомості, набутим під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_11 у шлюбі. У шлюбному договорі сторонами було вирішено питання щодо юридичної долі й іншого рухомого та нерухомого майна.
Крім того житловий будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1 було відчужено ОСОБА_3 на підставі договорів купівлі-продажу від 21 липня 
2015 року.
Отже, підстави вважати, що майно, яке придбано за кредитні кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, відсутні. 
Судом апеляційної інстанції правильно враховано, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 січня 2016 року у справі 
№ 333/1379/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором                    № МL 201/317/207 у розмірі 888 150,86 швейцарських франків, що еквівалентно 21 777 459,09 грн. Під час вирішення спору у справі                             № 333/1379/13-ц питання щодо солідарного обов`язку за спірним кредитним договором позичальника та його дружини банком не піднімалося. 
До того ж у відповідності до умов договору про відступлення права вимоги від 18 квітня 2016 року первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги виконання ОСОБА_3 боргових зобов`язань за кредитним договором № МL 201/317/207 від 10 липня 2007 року.
Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки апеляційного суду за встановлених у цій справі обставин не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником постановах.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судом апеляційної інстанції зроблена належна правова оцінка доказів.
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена постанова суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 03 листопада 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                         Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                       О. В. Білоконь
 
                                                                                                                   О. М. Осіян
 
          С. Ф. Хопта
 
          В. В. Шипович