ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/963/22 Справа № 208/4589/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Похваліта С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі - Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, треті особи: Державний нотаріус Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Іванко Т.С., Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації, про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

       У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 27 листопада 1996 року між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
Сторонами були повністю виконані умови договору купівлі-продажу квартири.
Однак, позивачем до теперішнього часу не було отримано свідоцтво про реєстрацію права власності на квартиру.
12 грудня 2017 року, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, він дізнався, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 частками по 1/2, реєстрацію було проведено 09 лютого 2004 року відділом обліку та розподілу житлової площі Дніпродзержинського міськвиконкому на підставі дублікату свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 19 серпня 2003 року.
У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідачі приховали інформацію щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , просив суд скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №4657703 про державну реєстрацію Ѕ частки права власності ОСОБА_2 та запис №4657703 про державну реєстрацію Ѕ частки права власності ОСОБА_3 на спірну квартиру, а також визнати за ним право власності на цю квартиру.
Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, треті особи: Державний нотаріус Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Іванко Т.С., Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації, про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності.
Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, відповідно до ст.360 ЦПК України, подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів скарги.
Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 є власниками нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпродзержинським відділом обліку, та розподілу житлової площі міськвиконкому №04254 від 19 липня 1996 року.
27 листопада 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який зареєстровано в реєстрі та посвідчено державним нотаріусом Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори.
В судовому засіданні суду першої інстанції також було установлено, що ОСОБА_1 не зареєстрував права власності на спірне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 12 грудня 2017 року та 26 березня 2019 року, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частині, на підставі дубліката свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 19 серпня 2003 року відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому (а.с.19).
Згідно листа директора ОКП «Дніпродзержинське БТІ» ДОР від 20 травня 2019 року ОСОБА_5 , право власності на спірну квартиру первинно зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 19 липня 1996 року, виданого відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому, а 09 лютого 2004 року зареєстровано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі дубліката свідоцтва про право власності від 19 липня 1996 року, виданого Фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська 19 серпня 2003 року, інших переходів права власності не зареєстровано.
Відповідно до матеріалів, наданих Департаментом комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майна Кам`янської міської ради, підставою для видачі дубліката свідоцтва про право власності від 19 липня 1996 року, виданого Фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська 19 серпня 2003 року, була заява ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про видачу дубліката свідоцтва про право на власність на квартиру, у зв`язку з його втратою, від 29 липня 2003 року, копії паспортів та довідка про склад сім`ї, згідно якої відповідачі значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про видачу дубліката свідоцтва про право на власність на квартиру, у зв`язку з його втратою, від 29 липня 2003 року Фондом комунальної власності м.Дніпродзержинська Дніпродзержинської міської ради від 19 серпня 2003 року за №5/60-р видано розпорядження «Про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру», згідно якого КП «Ордер» видано розпорядження підготувати дублікат свідоцтва про право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також надано розпорядження БТІ провести державну реєстрацію дубліката свідоцтва про право власності на зазначену квартиру. 
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема того, що державна реєстрація нерухомого майна відповідачами відбулася з порушенням діючого законодавства, а тому дійшов висновку, що вимоги  ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , не підлягають до задоволення.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності, виходячи з наступного.
Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
       Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
       За змістом позовних вимог вбачається, що між сторонами виникли саме правовідносини щодо купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна, який оформлений договором від 25 листопада 1999 року.
       Отже, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення, оскільки договір купівлі-продажу укладений у 1999 році.
       Відповідно до ст.153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
       За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст.224 ЦК України 1963 року).
       Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно з ст.145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно ( ст.225 ЦК України 1963 року)
       Відповідно до вимог ст.227 ЦК України, яка діяла на час укладання договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу).
       Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. 
       Крім того, відповідно до вимог ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
       Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що відповідачі, зареєструвавши своє право власності на підставі дубліката свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 19 серпня 2003 року, приховали інформацію щодо відчуження спірної квартири АДРЕСА_1 , що є самостійною підставою для скасування запису про реєстрацію права власності за останніми, оскільки договір купівлі-продажу було оформлено безпосередньо на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпродзержинським відділом обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому за №04254 від 19 липня 1996 року та зареєстрованого в Дніпродзержинському інвентарбюро за №124/21320, а тому судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено у задоволенні його позовних вимог.
       Проте, колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що після укладення договору між сторонами було виконано усі умови укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а саме чи було покупцем прийнято майно.
       Так, статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
       Відповідно до вимог ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально дійсним.
       Згідно до п.5 роз`яснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК). 
       Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст.334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст.5 ЦК).
       Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу між сторонами було укладено в 1996 році, але позивач ані в виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, ані в органах державної реєстрації, з часу укладання його не зареєстрував, а також не надав суду докази того, що він прийняв це майно. 
       Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке діяло на час видачі дубліката договору купівлі-продажу, а саме п.1.1., визначено порядок проведення державної реєстрації права власності та права користування (сервітуту) на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках; права користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; довірчого управління нерухомим майном; права власності на об`єкти незавершеного будівництва (далі - державна реєстрація прав), а також порядок взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. 
       Згідно до п.8.6 Тимчасового положення у разі втрати або зіпсування свідоцтва про право власності органом, який проводив оформлення права власності на нерухоме майно, за заявою власника (власників) або уповноваженої ним (ними) особи, до якої додається опубліковане в пресі повідомлення про недійсність втраченого або зіпсованого свідоцтва про право власності, видається дублікат свідоцтва про право власності.
       За дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів, які проводять оформлення права власності, БТІ можуть здійснити необхідні підготовчі заходи для видачі дубліката свідоцтва про право власності, у тому числі здійснення перевірки належності заявленої вимоги відомостям з Реєстру прав.
       На дублікаті свідоцтва про право власності обов`язково зазначається його номер, а до Реєстру прав вносяться відомості про втрату або зіпсування оригіналу свідоцтва та про видачу його дубліката.
       Пунктом 3.1 Тимчасового положення визначено, що з моменту прийняття заяви про державну реєстрацію прав реєстратором БТІ розпочинається її розгляд.
       Реєстратор БТІ встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об`єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав; відповідність відомостей про об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, наявним у Реєстрі прав та поданим документам; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно.
       Згідно п.3.5. Тимчасового положення, реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо: заявлене право не є таким, що підлягає державній реєстрації відповідно до Положення; із заявою про державну реєстрацію прав звернулась особа (особи), яка не може бути заявником відповідно до Положення; об`єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, розташований у межах території, на якій свою діяльність здійснює інше БТІ відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав; подані документи не відповідають вимогам, установленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено технічну інвентаризацію об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або вона проведена не тим БТІ, що здійснює свою діяльність на території, у межах якої розташований такий об`єкт; право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло з порушенням встановленого порядку відчуження; відчуження або інше визначення юридичної долі об`єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, у випадках, встановлених нормативно-правовими актами, відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; у тридцятиденний строк з моменту надіслання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав заявником (заявниками) не усунено обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.
       Однак, судом першої інстанції не встановлено, що посадовими особами Фонду комунальної власності м.Дніпродзержиснька, правонаступником якого є Департамент комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, під час оформлення та видачі дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , було порушено порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, який діяв на час видачі дубліката договору купівлі-продажу.
       Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, позивачем не було надано ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції, тоді як, відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Таким чином, з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що відповідачі правомірно набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та здійснили державну реєстрацію права власності на вказану квартиру без порушень вимог чинного законодавства.
       Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності, з наступних підстав.
       Згідно матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією актового запису про смерть №469 від 09 квітня 2004 року (том 1 а.с.116).
       Позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, треті особи: Державний нотаріус Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Іванко Т.С., Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації, про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності надійшла до суду першої інстанції 19 липня 2018 року.        
       Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за вищевказаною позовною заявою та призначено підготовче судове засідання.
       Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
       Так, згідно з ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.
       Відповідно до ч.1 ст.37 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу.
       Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
       Процесуальне правонаступництво між відповідачем та його спадкоємцями у порядку ст.37 ЦПК України допускається, якщо на момент відкриття провадження у справі цивільна правоздатність відповідача не припинилася.
       Процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку ст.37 ЦПК України шляхом залучення правонаступника, а не зміни відповідача, однак лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі.
       Водночас, як вбачається з матеріалів даної справи, ОСОБА_3 , ще до відкриття провадження у справі судом першої інстанції, вже помер.
       Суд зважає, що ЦПК України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі. Норми ст.55 ЦПК України визначають порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі.
       Нормами ч.6 ст.13 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
       У своїй постанові Велика Палата Верховного суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №473/1433/18 (14-35цс20) зазначила, що Цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.
       Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона - учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Тобто, процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому, не залежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному право відношенні.
       Таким чином, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку ст.55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.
       Згідно із ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
       За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка до відкриття провадження у справі померла та правоздатність якої, відповідно до вимог ст.25 ЦК України, припинена, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі у цій частині. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 377 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - задовольнити частково.
       Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про внесення запису про скасування державної реєстрації права на нерухоме майно та визнання права власності - скасувати із закриттям провадження у справі у цій частині.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          Т.П. Красвітна

                                                                        М.Ю. Петешенкова