ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/17243/21                                                                      Головуючий у 1 інстанції: Аблов Є.В.
                                                                                 Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  29 червня 2022 року                                                                                         м. Київ
 Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Костюк Л.О.
                                                                 Кузьмишиної О.М.
За участю секретаря                               Масловської К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання нечинним наказу (в його частині), -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив визнати протиправним та нечинними положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в частині щодо обов`язку заповнення «Прізвище (рос.) Ім`я (рос.) По батькові (рос.)», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29.11.2016 року «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправними та нечинними положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в частині щодо обов`язку заповнення "Прізвище (рос.) Ім`я (рос.) По батькові (рос.)", затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29.11.2016 року "Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України".
Зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України вжити заходи по приведенню положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в частині щодо обов`язку заповнення "Прізвище (рос.) Ім`я (рос.) По батькові (рос.)", затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29.11.2016 року "Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України" у відповідність до вимог ст. ст. 12, 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Міністерство внутрішніх справ України звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що позивач звернувся до суду із позовом з пропуском строку звернення до суду, а тому позовну заяву слід залишити без розгляду. Також, апелянт вказує, що позивачем не доведено факту порушення його прав оскаржуваним наказом, матеріали справи не містять доказів звернення позивача саме із письмовим запитом до працівників ДІ МВС та ТСЦ МВС для отримання довідки про несудимість. На думку скаржника, державна реєстрація наказу Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29 листопада 2016 року «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України» та внесення його до Єдиного держаного реєстру нормативних актів, підтверджує його відповідність чинному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.
14 червня 2022 року електронною поштою до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника ОСОБА_1 - Золотухіна Олександра Олександровича надійшла заява, в якій просить надати можливість участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від  16 червня 2022 року заяву представника ОСОБА_1 - Золотухіна Олександра Олександровича про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції  - задоволено.
20 червня 2022 року через систему «Електронни суд» до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
29 червня 2022 року в судовому засіданні Міністерством внутрішніх справ України подано клопотання про закриття провадження у справі.
Протокольною ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 червня 2022 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено..
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися у судове засідання,  перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 квітня 2021 року (зареєстровано 26 квітня 2021 року), ОСОБА_1 звернувся до відповідача з клопотанням про надання можливості замовлення довідки про несудимість з онлайн-сервісу МВС, оскільки, чинна типова форма онлайн-сервісу не надає можливості без вивчення іноземної мови та правил транслітерації з іноземної мови отримати довідку.
Листом від 07 травня 2021 року за вих. №Л-11567/16 Міністерство внутрішніх справ України повідомило позивача про результати розгляду звернення.
Зі змісту вказаного листа вбачається, що оформлення довідки про несудимість з заповненням даних російською мовою передбачено Наказом МВС України №1256 від 29 листопада 2016 року «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України».
Позивач, вважаючи, що обов`язок заповнення даних іноземною (російською) мовою при оформленні довідки про несудимість є таким, що порушує його право на отримання такої довідки, оскільки, без заповнення таких даних неможливо її отримати, а він не володіє іноземною (російською мовою), звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Основного Закону України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
За змістом частини третьої статті 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, в цьому рішенні Конституційним Судом України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Підставами для визнання протиправним та скасування нормативно - правового акту є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який його видав. 
Стаття 264 КАС України визначає особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 вказаної статті визначено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
Так, оскаржувані положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України є актом управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовує підстави позову тим, що чинна типова форма онлайн-сервісу МВС не надає можливості замовити довідку про несудимість з онлайн-сервісу МВС без заповнення даних іноземною (російською) мовою.
У зв`язку із цим, позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання можливості замовлення такої довідки з онлайн-сервісу МВС з заповненням даних виключно українською мовою. 
У відповідь на звернення позивача, Міністерство внутрішніх справ України листом від 07 травня 2021 року за вих. №Л-11567/16 повідомило позивача, що оформлення довідки про несудимість з заповненням даних російською мовою передбачено Наказом МВС України №1256 від 29 листопада 2016 року «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України» та передбачає надання додаткової інформації, а саме, зазначення російською мовою прізвища, ім`я, по батькові заявником.
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що Додаток 2 (форма Запиту) Наказу №1256 в частині обов`язку заповнення даних іноземною (російською) мовою для отримання довідки про відсутність судимості є таким, що порушує право ОСОБА_1 на отримання такої довідки, оскільки без заповнення таких даних МВС фактично  відмовило позивачу в отриманні довідки, а він не володіє іноземною (російською мовою).
При цьому, позивач посилається на те, що паспорт громадянина України ОСОБА_1 у формі ID-картки також не містить транслітерації ПІБ іноземною (російською) мовою. А тому, на думку позивача, для нього обмежений доступ до отримання довідки про несудимість, а Наказ МВС №1256 від 29 листопада 2016 року в частині Додатку 2 є таким, що суперечить Конституції та Законам України та є дискримінаційним.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає обґрунтованими такі доводи позивача та вважає, що до нього застосовуються положення оспорюваного Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України №1256 в оскаржуваній частині, а обов`язок заповнення відомостей: прізвища, ім`я, по батькові російською мовою створює перешкоду для отримання довідки про несудимість з онлайн-сервісу МВС, порушує права позивача на її отримання.
З огляду на це, не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що позивач не довів наявності у нього порушеного права, за захистом якого він звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Щодо відповідності оскаржуваного Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в частині чинному законодавству України, колегія суддів зазначає наступне 
Відповідно до статті 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова; застосування мов в Україні гарантується Конституцією України та визначається законом.
Статтею 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» від 25.04.2019 року № 2704-VIII визначено статус української мови як єдиної державної мови в Україні, який включає в себе наступне:
1. Єдиною державною (офіційною) мовою в Україні є українська мова.
2. Статус української мови як єдиної державної мови зумовлений державотворчим самовизначенням української нації.
3. Державний статус української мови є невіддільним елементом конституційного ладу України як унітарної держави.
4. Статус української мови як єдиної державної мови в Україні визначається виключно Конституцією України.
5. Порядок функціонування і застосування державної мови визначається виключно законом.
6. Навмисне спотворення української мови в офіційних документах і текстах, зокрема навмисне застосування її з порушенням вимог українського правопису і стандартів державної мови, а також створення перешкод та обмежень у застосуванні української мови тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом.
7. Статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначені цим Законом.
8. Українська мова як єдина державна мова виконує функції мови міжетнічного спілкування, є гарантією захисту прав людини для кожного українського громадянина незалежно від його етнічного походження, а також є фактором єдності і національної безпеки України.
Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», робочою мовою діяльності органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій державної і комунальної форм власності, у тому числі мовою засідань, заходів, зустрічей та мовою робочого спілкування, є державна мова.
В силу приписів статті 13 Закону України № 2704-VIII, мовою нормативно-правових актів і актів індивідуальної дії, діловодства і документообігу органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування є державна мова.
Проєкти нормативно-правових актів і актів індивідуальної дії органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування складаються відповідно до стандартів української правничої термінології, що встановлюються Національною комісією зі стандартів державної мови.
Нормативно-правові акти і акти індивідуальної дії органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування оприлюднюються державною мовою в порядку, визначеному законом.
Частиною 1 статті 16 Закону України № 2704-VIII встановлено, що мовою нормативних актів, документації, діловодства, службової діяльності та спілкування з громадянами України в органах правопорядку, розвідувальних органах, державних органах спеціального призначення з правоохоронними функціями є державна мова.
Так, з матеріалів справи вбачається, що Наказом Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29.11.2016 року «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України» затверджено «Порядок доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України» (далі також - Наказ №1256).
Додатком 2 Наказу №1256 визначено форму Запиту на отримання довідки про притягнення до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України.
У Додатку 2 (формі Запиту) визначено обов`язок заявника заповнити відомості, а саме: «Прізвище (рос.), Ім`я (рос.), По батькові (рос.)» російською мовою.
Обов`язок заповнювати такі дані російською мовою доводиться також формою онлайн-запиту, де зазначається про обов`язковість зазначення цих відомостей, без яких МВС не реєструє заяву на отримання такої довідки.
Разом з цим, положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в частині щодо обов`язку заповнення "Прізвище (рос.) Ім`я (рос.) По батькові (рос.)", затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29.11.2016 року "Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України", суперечать вимогам Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
Пунктом 9 розділу IX «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» доручено органам державної влади, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам та організаціям державної і комунальної форм власності у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити приведення своїх нормативних актів у відповідність із цим Законом.
В порушення зазначених норм відповідач у встановлений Законом строк не привів положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в оскаржуваній частині у відповідність із Законом України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
Згідно частини 9 статті 264 КАС України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Оскільки, положення Додатку 2 до Порядку доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України в частині щодо обов`язку заповнення «Прізвище (рос.) Ім`я (рос.) По батькові (рос.)», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України №1256 від 29.11.2016 року «Про організацію доступу до відомостей персонально-довідкового обліку єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України», суперечить вимогам Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», наявні підстави для визнання його протиправним та нечинним.
Згідно Концепції державної мовної політики, схваленої Указом Президента України від 15.02.2010 року № 161/2010, повноцінне функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території держави є гарантією єдності України.
Враховуючи вищевказане, колегія судів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача слід вийти за межі позовних вимог шляхом зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України вжити заходи по приведенню положення Додатку 2 до Порядку №1256 у відповідність до вимог ст. ст. 12, 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної».
Щодо доводів скаржника про наявність підстав для залишення адміністративного позову без розгляду, відповідно до приписів ст. 123 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Так, з матеріалів справи вбачається, що листом від 07 травня 2021 року за вих. №Л-11567/16 відповідач повідомив позивача про результати розгляду його звернення, а 18 червня 2021 року позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом, тобто в межах визначеного КАС України строку.
При цьому, в силу частини 3 статті 264 КАС України, нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що наказом Міністерства внутрішніх справ України №207 від 30 березня 2022 року скасовано дію наказу Міністерства внутрішніх справ України №1256 та введено в дію нове Положення про інформаційно-аналітичну систему «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» та, відповідно до п. 9 Положення, ІАС ведеться державною мовою; при цьому скасовано старий формат довідки про відсутність судимостей.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для залишення позову без розгляду та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем заявлено до відшкодування витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою, отриманою в суді апеляційної інстанції від адвоката, в загальному розмірі 4000,00 грн.
За змістом п.1 ч.3 ст.134 КАС України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Надані суду апеляційної інстанції матеріали доводять факт понесення позивачем витрат на правову допомогу адвоката в адміністративній справі № 640/17243/21.
Водночас, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Тобто, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. 
Враховуючи складність даної справи, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, значення цієї справи для особи, яка є стороною у справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, понесені у суді першої інстанції, у розмірі 3000 грн, оскільки, саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 листопада 2021 року залишити без змін.
Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд 10, код ЄДРПОУ 00032684) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 3000,00 (три тисячі) грн. витрат на правову допомогу.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                      Вівдиченко Т.Р.          

Судді                                                                                           Костюк Л.О.

                                                                                                    Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 04.07.2022 року.