ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2022 року
  м. Черкаси 

Справа № 711/4487/21		
Провадження № 22-ц/821/576/22		
Категорія: 311000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.  
суддів: Бородійчука В.Г., Нерушак Л.В.
за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи: 
позивач: Приватне акціонерне товариство «Азот»
відповідач: ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Деревянка Віталія Тихоновича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2021 року (ухваленого під головуванням судді Троян Т.Є. в приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повний текст судового рішення складено 16 грудня 2021 року) у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, 

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року Приватне акціонерне товариство «Азот» (далі – ПрАТ «Азот») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Позов обґрунтований тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ» задоволено. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7784,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 69553,81 грн., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 400 грн. Вказане рішення набрало законної сили 19.06.2018 року.
Позивач вказує, що 27.06.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області було відкрито виконавче провадження №56674959 про стягнення з ПрАТ «АЗОТ» на користь відповідача невиплаченої заробітної плати та витрат на загальну суму 77738,56 грн.
Зазначено, що 20.08.2018 року постановою заступника начальника Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області виконавче провадження №56674959 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням.
Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження державним виконавцем не проведено відрахування всіх обов`язкових платежів з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Таким чином, відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018 року, у зв`язку з чим виникла заборгованість у загальному розмірі 13562,99грн.
Товариство зверталося до відповідача з вимогою про повернення суми надмірно сплачених коштів, однак дана вимога ОСОБА_1 залишена без виконання. 
В зв`язку з вищевикладеним, вказує позивач, він змушений звертатися до суду із вказаним позовом та просив постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 13562,99 грн. та судові витрати в сумі 2270 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2021 року позовні вимоги ПрАТ «Азот» задоволено повністю.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що в порушення діючих норм закону, ОСОБА_1 отримав дохід у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованого за рішенням суду, в розмірі 69553,81 грн. без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, як було визначено в рішенні суду та не виконав вказане рішення суду в частині повернення ПрАТ «Азот» грошових коштів у вигляді обов`язкових платежів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 21 лютого 2022 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Деревянко В.Т., не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  вважаючи його необґрунтованим, постановленим при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права, просив скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга, подана представником ОСОБА_1 – адвокатом Деревянко В.Т., зокрема, мотивована тим, що рішення є необґрунтованим та необ`єктивним з огляду на те, що законом не передбачено відрахування (повернення) будь-яких коштів із суми, визначеної за рішенням суду та стягнутої державною виконавчою службою.
Вказує, що відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної зайвою виплатою заробітної плати внаслідок помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, лягає на працівника, із вини якого сталася переплата, тобто на бухгалтера.
Також скаржник звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які заяви позивача про поновлення строків, передбачених ч. 3 ст. 233 КЗпП України, вказані строки пропущені без поважних причин.
Відповідно до довідки від 13.01.2021 року позивач визнає, що заборгованість в сумі 69553,81 грн. перерахована відповідачу платіжним дорученням від 12.10.2018 року, отже строк, коли позивач дізнався про переплату спірної суми відраховується з 12.10.2018 року. Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 15.07.2021 року, а тому, на думку скаржника, ПрАТ «Азот» з того часу міг бути обізнаним, що грошову компенсацію доведеться виплатити. Натомість, позивач звернувся до суду з позовом про повернення частини від суми коштів, яку сам визначив для сплати, у строк 1 рік 9 місяців 3 дня, тобто на переконання скаржника, після перебігу терміну позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «Азот» - Савенко Ю.Н. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, мотивуючи тим, що судом першої інстанції було вірно застосовано як норми процесуального, так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, яка ґрунтується на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.
Стосовно доводів скаржника про недоведення позивачем суми, яка підлягає поверненню, ПрАТ «Азот» зазначає, що в позовній заяві наведено всі норми законодавства, які визначають розмір податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які належить сплачувати податковому агенту при виконанні судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, внаслідок чого виплачена працівнику сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на відповідну суму податків і зборів.
Наголошує, що суд першої інстанції дійшов законних та обґрунтованих висновків про отримання відповідачем в порядку примусового виконання рішення коштів, частина з яких, а саме 13562 грн. 99 коп. набуті ним без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи сплату цих податків та зборів підприємством за власний кошт, то дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з наявних матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції,  рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018 року у справі № 711/2040/18, позов ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ» задоволено. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7784,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 69553,81 грн., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 400 грн. Вказане рішення набрало законної сили 19.06.2018 року.
Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 27.06.2018 року було відкрито виконавче провадження №56674959 про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь відповідача невиплаченої заробітної плати та витрат на загальну суму 77738,56 грн.
Постановою заступника начальника Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 20.08.2018 року виконавче провадження №56674959 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням.
Відповідно до Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 02.04.2020 року було змінено тип та найменування товариства з Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на Приватне акціонерне товариство «АЗОТ» без проведення процедури реорганізації.
Головою правління ПрАТ «Азот» Скляровим В.Л. на адресу ОСОБА_1 було направлено лист-вимогу від 15.06.2020 року №501-06/363 про необхідність перерахунку коштів у сумі 13562,99 грн., що становлять суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 12519,69 грн. та військовий збір у розмірі 1043,31 грн. Даний лист, згідно даних трекінгу відправлень «Укрпошта» №1800103071097, був отриманий ОСОБА_1 26.06.2020 року, однак вимоги позивача залишено без виконання.

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України). 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене у відповідності до вимог, визначених ст. 263 ЦПК України, з огляду на наступне.
Предметом спору у даній справі є повернення на користь позивача, як податкового агента, коштів у вигляді невідрахованих із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особи податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України.
Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України.
Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає у рішенні суду.
Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи.
Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ.
Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України.
Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на відповідну суму податків і зборів.
Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.
Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, справа № 401/1813/16-ц.
Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).
Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року, справа №173/166/17, від 03 травня 2018 року справа №473/2859/17.
Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.
Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.
Однак, згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої узгоджуються із ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ» задоволено. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 7784,75 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 69553,81 грн., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів, та витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 400 грн. Рішення набрало законної сили 19.06.2018.
Позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу всю суму боргу в розмірі 69553,81 грн., без відрахування податків і зборів, що останнім не заперечується.
Згідно довідки ПрАТ «Азот» № 41 від 13.01.2021 року, підприємство нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені ОСОБА_1 з суми 69553,81 грн. податок на доходи фізичних осіб в сумі 12591,69 грн. (платіжне доручення №36461 від 11.10.2018) та військовий збір в сумі 1049,31 грн. (платіжне доручення №36460 від 11.10.2018) (а.с.13-15).
15 червня 2020 року позивач звертався до ОСОБА_1 з листом-вимогою №501-06/363 від 15.06.2020 року про повернення коштів в сумі 13562,99 грн. на банківські реквізити ПрАТ «Азот», проте, матеріали справи не містять доказів, що відповідач відреагував на даний лист та повернув кошти.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, згідно якого, відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018 року суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.
Твердження скаржника, що законом не передбачено відрахування (повернення) будь-яких коштів із суми, визначеної за рішенням суду та стягнутої державною виконавчою службою спростовуються вищевикладеним, оскільки норма ст. 1215 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин.
Посилання відповідача на недоведеність позивачем суми податків та зборів, які він просив стягнути з відповідача, спростовуються наведеними вище нормами законодавства, згідно якого визначено розмір податку на доходи з фізичних осіб, який повинен бути сплачений за ставкою 18% і військовий збір за ставкою 1,5%, що було предметом оцінки суду першої інстанції.
Щодо тверджень апелянта, що позивач звернувся з даним позовом з порушенням строку позовної давності, колегія суддів зазначає, що оскільки про порушення свого права ПрАТ «Азот» могло дізнатися лише після нарахування та сплати податку та військового збору, у зв`язку із чим протилежні доводи скаржника є безпідставними.
Інші  наведені представником ОСОБА_1 – адвокатом Деревянко В.Т. в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції з наданням належної правової оцінки всім фактичним обставинам даної справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційній скарзі доводами не вбачає. 
Відповідно до ч. 13ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.
 Керуючись ст.ст.258, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Деревянка Віталія Тихоновича – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 грудня 2021 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Азот» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів – залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції – залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча                  О.В. Карпенко

Судді                                                                  В.Г. Бородійчук
       
                Л.В. Нерушак

                                                                        
/ текст постанови суду виготовлений 25 травня 2022 року/