Постанова
Іменем України
 
09 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 759/18854/20
провадження № 61-11247св21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач - Київська міська рада,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Київської міської ради на постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Гуля В. В., Матвієнко Ю. О., у справі за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про припинення права власності внаслідок знищення майна,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року Київська міська рада через свого представника звернулася до суду із позовом, в якому просила припинити право власності ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на їх гаражні бокси у ГБК «Кооперативна-3» у м. Києві.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачі є власниками гаражних боксів в ГБК «Кооперативна-3», та в ніч з 28 травня 2017 року на 29 травня 2017 року ці гаражні бокси знищено, що підтверджується актом про знищення (руйнування) гаражних боксів від 30 травня 2017 року, та у подальшому судовими рішеннями було стягнено на користь відповідачів грошові кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок цього незаконного знищення майна.
Вважає, що у даному випадку порушені права Київської міської ради як власника земельних ділянок, на яких розташовані гаражні бокси відповідачів, оскільки міська рада не в змозі розпоряджатись земельною ділянкою комунальної власності, натомість нерухоме майно на цих ділянках було знищене, однак відповідачами не вчиняються дії щодо виключення запису з Державного реєстру речових прав, що, на їх думку, є зловживанням зі сторони відповідачів.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року позов задоволено.
Припинено право власності ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на відповідні належні їм гаражні бокси у ГБК «Кооперативна-3» у м. Києві, шляхом виключення відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо цих об`єктів.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт знищення майна, однак позивач самостійно не може зареєструвати припинення права власності на нерухоме майно, оскільки відповідачі не вчиняють дій щодо виключення запису з Державного реєстру речових прав, зловживаючи своїми правами, що призводить до порушення прав позивача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 січня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постанова суду мотивована тим, що суд першої інстанції належним чином обставин справи не дослідив та не перевірив їх доказами, а також не врахував, що матеріали справи не містять належних, достатніх і допустимих доказів того, що гаражні бокси відповідачів є повністю знищеними, поряд з цим письмовими доказами підтверджується фізичне існування об`єктів речового права у вигляді гаражних боксів, крім того позивачем не було належним чином доведено порушення його прав, оскільки спірні гаражні бокси було зведено на земельній ділянці комунальної власності, яка була передана в постійне користування обслуговуючого кооперативу, яка у передбаченому законом порядку не вилучалася, через що посилання позивача на порушення його прав через неможливість розпоряджатися землею, на якій розташовані спірні гаражні бокси, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Крім того, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції не взяв до уваги ту обставину, що державна реєстрація не є способом набуття чи припинення права власності, вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав, і запис в реєстрі не являється документом, який встановлює факт знищення майна, а вноситься державним реєстратором на підставі поданих йому документів, які свідчать про знищення майна, за заявою власника майна, тому обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтується на вимогах закону.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У липні 2021 року Київська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить вказане судове рішення скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження постанови апеляційного суду посилається на те, що постанова апеляційного суду не відповідає умовам вмотивованості (обґрунтованості), тягне за собою ряд негативних наслідків для учасників справи. 
Вказує, що відсутність факту офіційного припинення права власності з формальним моментом (виключенням з реєстру) загрожує виникненням «фантомного» об`єкта права власності. Може створитись ситуація, коли будуть провадитися правочини з нереальними об`єктами, право на які існує лише документально.
У разі знищення майна право власності на нього існувати не може. Воно має припинятися незалежно від того, як далі поводиться власник.
Саме тому Київська міська рада, яка зобов`язана виступати на захист прав і свобод територіальної громади, вважає своїм обов`язком недопущення виникнення об`єктів на які зареєстровано право власності, а в натурі відсутні, що може призвести до введення в оману інших осіб, шляхом продажу таких неіснуючих об`єктів.
Апеляційний суд у своїй постанові посилався на те, що доказами підтверджено фізичне існування об`єктів речового права у вигляді гаражних боксів, однак це не відповідає дійсності, оскільки відповідно до інформації, розміщеної на публічному геопорталі міської інформаційно-аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності «Містобудівний кадастр Києва», вбачається, що станом на 2005, 2011, 2012, 2013 роки на місці розташування гаражних боксів № НОМЕР_8, №  НОМЕР_2 , №  НОМЕР_3 , №  НОМЕР_4 , у відповідності до план-схеми гаражного кооперативу, відсутнє будь-яке майно. На місці вказаних боксів розташовані зелені насадження (дерева), що підтверджується фотознімками.
Відсутність поштової адреси у гаражних боксів № НОМЕР_8, №  НОМЕР_2 , №  НОМЕР_3 , №  НОМЕР_4 унеможливлює їх реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Крім того, скаржник зазначав, що відсутні правові висновки Верховного Суду щодо застосування статті 349 ЦК України, а саме чи розповсюджується вказана стаття тільки на власників знищеного об`єкта та чи мають повноваження органи державної влади/місцевого самоврядування ініціювати припинення права власності на знищені об`єкти з метою уникнення створення об`єктів, які існують тільки де-юре, а фактично знищені та з метою недопущення введення в оману інших осіб шляхом укладення правочинів на предмет таких об`єктів.
Аргументи інших учасників справи
Відзиви на касаційну скаргу не надходили.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Святошинського районного суду міста Києва.
У вересні 2021 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником гаражного боксу № НОМЕР_3 площею 62,1 кв. м в ОК «Кооперативна-3» у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07 березня 2017 року № 81982272, відповідно до довідки від 17 лютого 2017 року № 111 ОК «Коопертивна-3» (а. с. 9, 10).
ОСОБА_2 є власником гаражного боксу № НОМЕР_4 площею 31,9 кв. м в ОК «Кооперативна-3» у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 грудня 2016 року № 74723047, відповідно до довідки від 15 листопада 2016 року № 86 ОК «Коопертивна-3» (а. с. 11, 12).
ОСОБА_3 є власником гаражного боксу № НОМЕР_8 площею 64,0 кв. м в ОК «Кооперативна-3» у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12 квітня 2017 року № 84879505, відповідно до довідки від 18 березня 2017 року № 118 ОК «Коопертивна-3» (а. с. 13, 14).
ОСОБА_4 є власником гаражного боксу № НОМЕР_2 площею 64,5 кв. м в ОК «Кооперативна-3» у відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 грудня 2016 року № 74722976, відповідно до довідки від 15 листопада 2016 року № 84 ОК «Коопертивна-3» (а. с. 15, 16).
Гаражні бокси відповідачів розташовані на території ОК «Кооперативний-3» за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з довідкою Голови ОК «Кооперативна-3» від 20 травня 2017 року, в ніч з 28 травня 2017 року на 29 травня 2017 року працівниками КП «Київблагоустрій» проводились незаконні дії по фізичному знищенню та руйнуванню приватних гаражів, які знаходяться в ОК «Кооперативна-3», невідомими особами вивозились на автомобілях демонтовані гаражні ворота та інші конструкції, знищення приватних гаражних боксів проводилось на підставі листа-доручення Департаменту міського благоустрою від 23 листопада 2016 року (а. с. 17).
Рішеннями Святошинського районного суду м. Києва від 12 квітня 2019 року у справі № 759/13924/18, 30 жовтня 2019 року у справі № 759/17730/19, 19 січня 2019 року у справі № 759/17788/17 та 05 листопада 2018 року у справі № 759/17785/17 стягнено з КП «Київблагоустрій» Виконавчого органу КМР (КМДА) на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 грошові кошти в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої знищенням майна (гаражних боксів), та моральної шкоди (а. с. 25-51).
Рішенням ВК Київської міської ради від 23 жовтня 1989 року № 584 відведено земельну ділянку для будівництва гаражів.
Гаражні бокси були відновлені за власний кошт членів ОК «Кооперативна 3» (а. с. 149-155).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Надаючи оцінку спірним правовідносинам (з урахуванням обраного позивачем способу захисту порушеного, на його думку, права), Верховний Суд виходить з такого.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.
Згідно з частинами першою, другою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Таким чином, позивач у цій справі повинен був довести наявність факту припинення у відповідачів права власності на гаражні бокси у зв`язку з їх фактичним знищенням, а також довести порушення прав позивача на розпорядження земельною ділянкою комунальної власності.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 317 цього кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами першою та другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.
Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється, зокрема, у разі знищення майна.
Згідно зі статтею 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. 
Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо.
Для державної реєстрації припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: 1) заява власника закінченого будівництвом об`єкта чи об`єкта незавершеного будівництва, справжність підпису на якій засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат»; 2) документ, що посвідчує право власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такий документ відсутній у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням).
Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням проводиться за наявності відомостей про факт знищення, отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (пункт 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто, державна реєстрація не є способом набуття чи припинення права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Запис в реєстрі не являється документом, який встановлює факт знищення майна, а вноситься державним реєстратором на підставі поданих йому документів, які свідчать про знищення майна, за заявою власника майна.
При цьому, наявність такого запису станом на дату прийняття оскаржуваного судового рішення, вже не була обов`язковою, оскільки положення частини другої статті 349 ЦК України було виключено з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ, який введено в дію з 21 жовтня 2019 року.
Водночас, зазначення судом про відсутність в державному реєстрі відомостей про знищення об`єкта нерухомого майна з посиланням на положення виключеної частини другої статті 349 ЦК України, не призвело до неправильного висновку в справі та неповноти встановлення фактичних обставин.
Суд у даному конкретному випадку проаналізував документи, надані в обґрунтування факту знищення майна, та встановив відсутність доказів повного знищення об`єктів нерухомості. Крім того, матеріалами справи підтверджується фізичне існування гаражних боксів, а саме згідно акта про відновлення зруйнованих гаражних боксів від 20 жовтня 2020 року, відновлення гаражних боксів № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_8 , №  НОМЕР_2 та проведення капітального ремонту відбулося господарським способом за власний кошт власників вищезазначених гаражних боксів, не змінюючи розміру та інших властивостей боксів.
Результат аналізу зазначених норм дає підстави для висновку про те, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно зі статтею 349 ЦК України, є наявність встановленого факту знищення майна.
Такого висновку щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов Верховний Суд у постанові від 17 січня 2019 року справа № 588/249/20 (провадження № 61-16377св20).
Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту повного знищення гаражних боксів. 
Крім того слід зазначити, що необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Виходячи з викладеного, позивач не довів факту порушення його прав через неможливість розпоряджатися земельною ділянкою, на якій розташовані спірні гаражні бокси, а також, що обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, таким, що відповідає змісту права чи інтересу, за захистом якого він звернувся до суду, характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Наведені у касаційній скарзі аргументи є ідентичними доводам, що були викладені у позовній заяві, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки апеляційного суду, яким була надана належна правова оцінка. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Тому доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалене без додержанням норм процесуального права.
Касаційний суд, з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України, переглянув у касаційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження в цій справі.
Підстав для виходу за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
Встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення в межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишенню без змін.
Враховуючи зазначене та керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддівТретьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. І. Грушицький
 
                                                                                                          І. В. Литвиненко