Постанова
іменем України 
19 липня 2022 року
м. Київ
Справа № 576/2972/18
Провадження № 51-478 км 21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
а також в режимі відеоконференції:
виправданої                                                ОСОБА_6 , 
захисника                                                    ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупрокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №  42018201280000006, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки смт. Новослобідське Путивльського району Сумської області, жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
котру визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2020  року ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, та виправдано через недоведеність вчинення нею кримінального правопорушення.
До постановлення вироку ухвалою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 3 грудня 2020 року ОСОБА_6 було звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 172 КК на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно неї в цій частині закрито.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, за таких обставин.
Так, ОСОБА_6 відповідно до рішення Глухівської міської ради сьомого скликання від 10 листопада 2015 року №1 «Про обрання секретаря Глухівської міської ради сьомого скликання» та розпорядження Глухівського міського голови ОСОБА_8 № 137-К від 11 листопада 2015 року «Про секретаря міської ради ОСОБА_6 », з 11 листопада 2015 року приступила до здійснення повноважень секретаря Глухівської міської ради сьомого скликання і їй присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування у межах IV категорії посад, визначених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у разі звільнення з посади сільського, селищного, міського голови у зв`язку з достроковим припиненням його повноважень або його смерті, а також у разі неможливості здійснення ним своїх повноважень повноваження сільського, селищного, міського голови здійснює секретар відповідної сільської, селищної, міської ради.
Розпорядженнями Глухівського міського голови № 55-ОД від 25 лютого 2016 року, №  13 З-ОД від 13 червня 2016 року, № 239-ОД від 20 жовтня 2016 року, №261-ОД 
від 16 листопада.2016 року, № 242-ОД від 28 листопада 2017 року та № 155-ОД 
від 4 вересня 2018 року здійснено розподіл обов`язків між міським головою, секретарем міської ради, заступниками міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, керуючою справами виконавчого комітету міської ради, а також передбачено, що секретар Глухівської міської ради ОСОБА_6 заміщує Глухівського міського голову, який є головною посадовою особою територіальної громади населених пунктів Глухівської міської ради: м. Глухів та с.  Сліпород і виконує свою роботу відповідно до вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».
Отже, ОСОБА_6 з 11 листопада 2015 року, займаючи посаду секретаря Глухівської міської ради Сумської області, а на період відсутності Глухівського міського голови – виконуючою обов`язків Глухівського міського голови, маючи 9  ранг посадової особи місцевого самоврядування у межах IV категорії посад, у відповідності до положень ч.ч.  2, 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» обіймає посаду пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а тому є службовою особою в розумінні ч. 3 ст. 18 КК.
На підставі розпорядження Глухівського міського голови № 55 p/к від 28 квітня 2001  року з 3 травня 2001 року потерпіла ОСОБА_9 призначена на посаду начальника управління праці та соціального захисту населення Глухівської міської ради та їй присвоєно 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах 5  категорії посад.
25 жовтня 2015 року ОСОБА_9 була обрана депутатом Глухівської міської ради сьомого скликання від політичної партії «Воля народу», а в подальшому увійшла до фракції «Воля народу» Глухівської міської ради, яка фактично перебувала в опозиції до керівництва Глухівської міської ради.
Тоді ж ОСОБА_6 була обрана депутатом Глухівської міської ради сьомого скликання від політичної партії «Об`єднання «САМОПОМІЧ», після чого 10  листопада 2015 року обрана секретарем Глухівської міської ради.
Оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_6 мали різні політичні погляди, а також різні позиції щодо голосування по окремим проектам рішень Глухівської міської ради, які включались до порядку денного сесій такої ради, упродовж 2016–2017 років мали місце непоодинокі випадки протилежних голосувань ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , а також Глухівського міського голови ОСОБА_8 , а саме:
- 14 березня 2016 року на другому пленарному засіданні третьої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання поновлення на роботі ОСОБА_10 ; з питання щодо підсумків виконання Програми економічного і соціального, розвитку м. Глухова на 2015 рік та затвердження програми економічного і соціального розвитку м. Глухова на 2016 рік; з питання про надання дозволу управлінню житлово-комунального господарства та містобудування міської ради на відчуження основних засобів; з питання внесення змін до Програми соціального захисту окремих категорій населення м. Глухова на 2014–2018 роки; з питання надання допомоги на оздоровлення та преміювання міського голови, заступників міського голови, секретаря міської ради, керуючої справами виконавчого комітету міської ради;
- 1 квітня 2016 року на третьому пленарному засіданні третьої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання рішення Глухівського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року по справі № 576/193/16а; з питання перейменування вулиць міста; з питання затвердження остаточного ліквідаційного балансу Комунальної організації Глухівської міської ради «Редакція газети «Народна трибуна»; з питання затвердження проміжного ліквідаційного балансу Комунальної організації Глухівської міської ради «Редакція газети «Народна трибуна»; з питання скасування рішення Глухівської міської ради від 14 лютого 2014  №  703 «Про надання згоди на передачі споруди з комунальної власності територіальної громади м. Глухова до державної власності»; з питання «Про підсумки виконання Програми економічного і соціального розвитку м. Глухова за 2015 рік та затвердження Програми економічного і соціального розвитку м. Глухова на 2016 рік»; з питання міської цільової Програми забезпечення фінансування діючих об`єднань співвласників багатоквартирних будинків, сприяння створення нових об`єднань співвласників багатоквартирних будинків, забезпечення відшкодування частини відсотків за кредитами, отриманими об`єднаннями співвласників та житлово-будівельними кооперативами на впровадження енергозберігаючих заходів у житлових будинках на 2016–2019 роки; з питання програми підтримки ОСББ; з питання оголошення ландшафтних заказників місцевого значення «Родіоновський» та «Скоропадський»;
- 24 травня 2016 року на четвертому пленарному засіданні третьої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання надання дозволу УЖКГ та містобудування міської ради на відчуження основних засобів;
- 18 липня 2016 року на п`ятому пленарному засіданні третьої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання порядку денного; з питання внесення змін до рішення міськради сьомого скликання від 24 лютого 2016 року № 56; з питання затвердження Програми фінансової підтримки заходів по здійсненню ліквідації КІЛ «Редакція газети «Народна трибуна»;
- 26 серпня 2016 року на шостому пленарному засіданні третьої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання утворення Комунального господарства Глухівської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Глухів Сумської області»;
- 17 листопада. 2016 року на другому пленарному засіданні четвертої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання встановлення надбавок, надання допомоги на оздоровлення та преміювання міського голови, заступників міського голови, секретаря міської ради, керуючої справами виконавчого комітету міської ради;
- 22 грудня 2016 року на третьому пленарному засіданні четвертої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання внесення змін до рішення міської ради № 673 від 25 грудня 2013 року «Про тимчасове розміщення ринку продовольчих поварів»;
- 6 січня. 2017 року на позачерговому пленарному засіданні четвертої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання дострокового припинення повноважень депутата міської ради ОСОБА_11 ;
- 22 лютого 2017 року на четвертому пленарному засіданні четвертої сесії міської ради сьомого скликання при голосуванні з питання «Про перелік земельних ділянок, вільних від забудови, та прав на них, які можуть бути визнані окремими лотами у 2017–2019 роках; з питання поновлення фіксованих ставок єдиного податку для фізичних осіб-підприємців на 2017 рік; з питання «Про Програму соціального захисту окремих категорій населення м. Глухова на 2014–2018 роки в новій редакції».
На цій підставі, у зв`язку з різницею в політичних поглядах і уподобаннях, невідповідністю позиції щодо голосування за ініціативи міського голови та напрямків розвитку м. Глухів у цілому у ОСОБА_6 стосовно ОСОБА_9 виникло особисте неприязне ставлення, що виражалось у систематичному висловлюванні необґрунтованих претензій з цього приводу та погроз створення їй проблем по службі у разі, якщо та не змінить свої погляди і не стане позитивно голосувати як депутат міської ради за рішення, які підтримує особисто ОСОБА_6 .
За таких обставин, маючи на меті у протиправний спосіб здійснити вплив на діяльність ОСОБА_9 як депутата місцевої ради, відчуваючи до неї особисту неприязнь через її політичні міркування та світоглядну позицію, у тому числі щодо розвитку міста, секретар Глухівської міської ради ОСОБА_6 упродовж 2016–2017 років систематично у приміщенні будівлі Глухівської міської ради за адресою: м. Глухів, вул. Шевченка, 6, погрожувала ОСОБА_9 проблемами по роботі, аж до звільнення у разі її подальших голосувань при прийнятті рішень на сесіях Глухівської міської ради, відмінних від голосувань самої ОСОБА_6 та Глухівського міського голови.
Оскільки такі погрози не призвели до бажаного результату, у ОСОБА_6 на початку 2017 року виник злочинний умисел, направлений на незаконне, у порушення принципу рівності прав і можливостей громадян, прямо встановленої законом заборони прямого або непрямого обмеження прав працівників залежно від політичних та інших переконань, звільнення ОСОБА_9 з посади начальника управління соціального захисту населення Глухівської міської ради з особистих мотивів, а саме: помсти за її політичні та світоглядні переконання під час виконання повноважень депутата місцевої ради, небажання співпрацювати з керівництвом Глухівської міської ради в особі секретаря ОСОБА_6 та Глухівського міського голови ОСОБА_8 під час голосування на засіданнях сесій міської ради, а також виниклого на цьому фоні неприязного ставлення до ОСОБА_9 .
Крім того, у спосіб звільнення ОСОБА_9 з роботи з наведених особистих мотивів ОСОБА_6 мала на меті непрямо обмежити її конституційне право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України, усунувши її таким чином зі служби в органах місцевого самоврядування у якості помсти за неспівпадіння своїх політичних та світоглядних переконань з відповідними переконаннями ОСОБА_9 та продемонструвавши таким чином свою перевагу над останньою.
При цьому ОСОБА_6 розуміла, що згідно з п. 10 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» звільнення ОСОБА_9 з посади начальника управління соціального захисту населення Глухівської міської ради входить до виключної компетенції Глухівського міського голови, а не секретаря міської ради.
Тому, з метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_6 , скориставшись відсутністю 13 травня 2017 року на роботі Глухівського міського голови ОСОБА_8 , діючи умисно, з особистих мотивів, а саме: помсти за політичні та інші світоглядні переконання ОСОБА_9 під час виконання повноважень депутата місцевої ради, небажання співпрацювати з керівництвом Глухівської міської ради в особі секретаря ОСОБА_6 та Глухівського міського голови ОСОБА_8 під час голосування на засіданнях сесій міської ради, а також виниклого на цьому фоні свого особистого неприязного ставлення до ОСОБА_9 , 13 травня 2017 року, перебуваючи у кабінеті № 21 Глухівської міської ради за адресою: м. Глухів, вул.  Шевченка, 6, виконуючи обов`язки Глухівського міського голови, діючи всупереч вимогам ст. ст. 19, 43 Конституції України, ст. ст. 2-1, 5-1, 22, 40, 41 КЗпП України, здійснюючи, у зв`язку з тимчасовим виконанням обов`язків міського голови, повноваження власника або уповноваженого ним органу в розумінні законодавства України про працю відносно ОСОБА_9 , грубо порушуючи законодавство про працю, видала незаконне розпорядження № 72-К від 13 травня 2017 року про звільнення ОСОБА_9 з посади начальника управління соціального захисту населення Глухівської міської ради на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України (одноразове грубе порушення трудових обов`язків), мотивуючи своє рішення результатами перевірки діяльності управління соціального захисту населення Глухівської міської ради, викладеними у протоколі засідання робочої групи з перевірки діяльності управління від 11 травня 2017 року з рекомендацією застосувати до ОСОБА_9 заходи дисциплінарного стягнення.
Відповідно до зазначеного протоколу засідання робочої групи начальник управління соціального захисту населення Глухівської міської ради ОСОБА_9 всупереч своїм службовим повноваженням 3 березня 2017 року видала наказ 
№ 6-ОД про внесення змін до штатного розпису управління соціального захисту населення Глухівської міської ради, що, на думку трьох з п`яти членів робочої групи, фактично було реорганізацією управління та є виключною компетенцією міської ради.
При цьому ОСОБА_6 знала і розуміла, що виданий начальником управління соціального захисту населення Глухівської міської ради ОСОБА_9 наказ № 6-ОД від 3 березня 2017 року «Про внесення змін до штатного розпису» не був та не міг бути введений у дію без погодження штатного розпису Глухівським міським головою. Цей наказ фактично не призвів та не міг призвести до будь-яких юридичних наслідків, оскільки внутрішня реорганізація проводиться і фактично була проведена виключно після затвердження 3 травня 2017 року змін до штатного розпису Глухівським міським головою ОСОБА_12 за погодженням 3 травня 2017 року начальником фінансового управління Глухівської міської ради ОСОБА_13 . 
Таким чином, обираючи відповідно до наведених вимог ч. 3 ст. 149 КЗпП України вид дисциплінарного стягнення стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_6 не врахувала ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну нею шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Натомість, керуючись виключно особистою неприязню до ОСОБА_9 і бажанням у протиправний спосіб усунути її від служби в органах місцевого самоврядування в якості помсти за її незгоду змінити свої політичні уподобання і світогляду позицію, як ОСОБА_6 цього раніше вимагала, розуміючи, що законні підстави для звільнення ОСОБА_9 з роботи, визначені ст. ст. 40, 41 КЗпП України, відсутні, вона без законних на те підстав та об`єктивних передумов для цього застосувала до ОСОБА_9 дисциплінарне стягнення у виді звільнення.
Не погоджуючись із зазначеним розпорядженням виконувача обов`язків Глухівського міського голови ОСОБА_6 , захищаючи у законний спосіб свої конституційні права, які були порушені та суттєво обмежені внаслідок незаконного звільнення з роботи з особистих мотивів, ОСОБА_9 9 червня 2017 року звернулась до Глухівського міськрайонного суду Сумської області з адміністративним позовом про скасування розпорядження № 72-К від 13 травня 2017 року про звільнення з посади, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017  року вказаний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження Глухівського міського голови № 72-К від 13 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_9 » з мотивів відсутності факту одноразового грубого порушення трудових обов`язків та поновлено ОСОБА_9 на посаді начальника управління соціального захисту населення Глухівської міської ради, прийнято рішення стягнути з управління соціального захисту населення Глухівської міської ради 30 888,94 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою колегії суддів Харківського апеляційного адміністративного суду 
від 16 січня 2018 року постанову Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року за позовом ОСОБА_9 залишено без змін. При цьому, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про те, що у діях ОСОБА_9 відсутній факт одноразового грубого порушення трудових обов`язків, що повинно характеризуватися виною працівника та наявністю причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення, а тому розпорядження № 72-К від 13 травня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_9 » є протиправним.
Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, тобто у непрямому обмеженні конституційного права особи на працю та подальшому незаконному звільненні з роботи за ознакою її політичних та інших, зокрема світоглядних переконань, вчинене службовою особою.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції (далі – прокурор), посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає необґрунтованим виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 161 КК. При цьому зазначає, що записи судових засідань від 30 травня 2019 року під час допиту свідка ОСОБА_14 та від 6 вересня 2019 року під час допиту свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 є неякісними, що унеможливлює повноцінне сприйняття зафіксованої на них інформації та не дозволяє повністю або частково зрозуміти зміст показань свідків, заданих запитань та відповідей на них. Також вказує, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора, заявленого як усно в судовому засіданні, так і в апеляційній скарзі щодо повторного допиту вищевказаних свідків, оскільки звукозапис їх допиту в місцевому суді є неналежної якості та непридатний для сприйняття. Крім того зазначає, що, відмовляючи усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у задоволенні клопотання прокурора про необхідність повторного дослідження письмових доказів, заявленого як усно, так і в апеляційній скарзі та окремому клопотанні від 15 вересня 2021 року, апеляційний суд ці докази безпосередньо не дослідив, належним чином не перевіривши доводи апеляційної скарги щодо їх доказового значення. Вважає, що апеляційним судом не спростовано доводи прокурора щодо безпідставності не взяття до уваги показань не лише свідка ОСОБА_14 , а й свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які, зокрема, вказували на гостре політичне протистояння в Глухівській міській раді між прихильниками Глухівського міського голови ОСОБА_8 та секретаря Глухівської міської ради ОСОБА_6 , з одного боку, а також представниками опозиційної фракції «Воля народу» та іншими депутатами, з іншого боку, яке виникло задовго до звільнення ОСОБА_9 з роботи 13 травня 2017 року та стосувалось усіх сфер суспільно-політичного життя і розвитку міста. Зазначає, що залишились поза увагою апеляційного суду і доводи прокурора щодо безпідставного посилання місцевого суду у вироку на те, що відсутність політичної складової у звільненні ОСОБА_9 , нібито, підтверджується судовими рішеннями про поновленні її на роботі, але про це не згадується у постановах Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року та Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2018  року. Крім того вказує, що також поза увагою апеляційного суду залишилось і те, що судом першої інстанції при ухваленні вироку не дотримано положення п. 1 ч.  4 ст. 374 КПК, а саме у резолютивній частині вироку неправильно зазначено строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження. Також зазначає, що суд, ухвалюючи вирок про виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 161 КК у зв`язку з недоведеністю вчинення нею зазначеного кримінального правопорушення, допустив неправильне тлумачення закону України про кримінальну відповідальність, яке суперечить його точному змісту, що потягло за собою незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню. Окрім того, вказує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою. 
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу обґрунтованою та просив її задовольнити.
Виправдана ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_7 заперечували щодо задоволення касаційної скарги прокурора і просили судові рішення залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , виправданої ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу. 
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Розумний сумнів – це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним. 
Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме – винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Згідно з вимогамич. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.
Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо  ОСОБА_6 , суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, всебічно та повно дослідив всі зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, навів їх детальний аналіз, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На обґрунтування свого рішення про виправдання ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом її винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, оскільки не надано належних, допустимих та достатніх у своїй сукупності доказів, які би підтверджували факт обмеження ОСОБА_6 права потерпілої на працю, саме через політичні чи світоглядні переконання останньої.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з цим рішенням суду, виходячи з наступного.
Так, об`єктивна сторона злочину передбаченого ч. 2 ст. 161 КК може проявлятися у формі:
1) дій, спрямованих на розпалювання національної, расової чи релігійної ворожнечі та ненависті, на приниження національної честі і гідності; 2) образи почуттів громадян у зв`язку з Їх релігійними переконаннями; 3) прямого чи непрямого обмеження прав громадян за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками; 4) встановлення прямих чи непрямих привілеїв громадян за зазначеними вище ознаками.
Зокрема, пряме чи непряме обмеження прав громадян проявляється у будь-яких дискримінаційних діях, що позбавляють громадян можливості повністю використовувати свої конституційні та інші права. Таке обмеження може стосуватися будь-яких прав, якими громадянин наділений за законом, а саме права на: охорону здоров`я; освіту; на користування і навчання рідною мовою чи вивчення рідної мови; розвиток національних культурних традицій; свободу пересування (в тому числі депортація або примусове переміщення населення з місця його споконвічного проживання); підприємницьку діяльність; участь в управлінні державними справами; судовий захист; створення культурних і навчальних закладів національних меншин; участь у діяльності міжнародних неурядових організацій тощо. Пряме обмеження прав передбачає відкритий характер дій винного щодо дискримінації прав громадянина за вказаними ознаками. Непряме обмеження прав передбачає обмеження прав громадян під надуманими або завуальованими приводами, які маскують собою дійсну позицію стосовно тих чи інших громадян за переліченими у ч. 1 ст. 161 КК ознаками.
Також Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» визначено поняття дискримінації, яке за своєю суттю є прямим чи непрямим обмеженням прав громадян і проявляється у будь-яких діях, що позбавляють громадян можливості повністю використовувати свої конституційні та інші права. Таке обмеження може стосуватися будь-яких прав, якими громадянин наділений за законом, зокрема, і права на працю.
Як убачається з обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, тобто в непрямому обмеженні конституційного права особи на працю та подальшому незаконному звільненні з роботи за ознакою її політичних та інших, зокрема світоглядних переконань, вчинене службовою особою.
За загальним визначенням політичні переконання особи – це система оформлених уявлень, ідей та поглядів на політичне життя. Своєю чергою, світогляд – це сукупність поглядів людини на світ і сенс життя; сукупність переконань, оцінок, поглядів та принципів, які визначають найзагальніше бачення та розуміння світу і місце особистості у ньому, а також її життєві позиції, програми поведінки та діяльності. Структуру світогляду становлять такі елементи, як узагальненні знання, переконання, цінності, ідеали, життєві норми та вірування.
Отже, при вирішенні питання про доведеність винуватості ОСОБА_6  у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, суду необхідно було встановити, які політичні та світоглядні переконання сповідує вона та потерпіла ОСОБА_9 , в чому полягає відмінність їх політичних позицій та поглядів, а також чи є причинний зв`язок між цією встановленою різницею у переконаннях та вчиненням дискримінаційних дійстосовно ОСОБА_9 , а саме щодо незаконного обмеження її права на працю.
Суд безпосередньо дослідив письмові докази, надані стороною обвинувачення, та допитав обвинувачену ОСОБА_6 , котра вину не визнавала, потерпілу ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 .
Із наданих в судовому засіданні та відображених у вироку показань потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 ,  ОСОБА_21 вбачається, що  ОСОБА_9 була обрана депутатом Глухівської міської ради від політичної партії «Воля народу» та в подальшому увійшла до фракції вказаної партії, яка фактично перебувала в опозиції до керівництва Глухівської міської ради. У ОСОБА_6 , котра обіймала посаду секретаря Глухівської міської ради і була депутатом від політичної партії «Об`єднання «САМОПОМІЧ», виникло до ОСОБА_9 особисте неприязне ставлення, оскільки остання як депутат міської ради не голосувала по окремим проектам рішень, які підтримували ОСОБА_6 та міський голова. ОСОБА_6 систематично висловлювала необґрунтовані претензії до ОСОБА_9 , просила вийти з політичної партії «Воля народу» та вступити до фракції «Об`єднання «САМОПОМІЧ», на що та не погодилась. У зв`язку із цим ОСОБА_6 погрожувала їй створити проблеми по службі аж до звільнення. 
Дослідивши показання потерпілої та свідків, суд дав їм правильну оцінку, зазначивши, що вони хоча й посилались на звільнення ОСОБА_9 з роботи в зв`язку із політичним переслідуванням за її голосування по окремим проектам рішень та відмову вийти з фракції «Воля народу», але ці докази не вказують,через які саме політичні чи інші переконання, зокрема світоглядні, потерпілу було позбавлено права на працю.
При цьому суд першої інстанції у вироку вказав, що стороною обвинувачення не було надано і програм політичних партій, від яких були обрані депутатами Глухівської міської ради ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , аби проаналізувати основні цілі діяльності партій та способи їх реалізації, порівняти, наскільки ці політичні цілі та методи їх досягнення істотно відрізняються один від одного, щоб протилежне голосування ОСОБА_9 та ОСОБА_6 на сесіях міської ради з деяких питань порядку денного свідчило про політичне протистояння цих осіб.
Разом з тим, суд, проаналізувавши питання, які виносились на голосування сесії Глухівської міської ради впродовж зазначеного в обвинуваченні періоду, дійшов обґрунтованого висновку, що всі вони стосувались питань економічного і соціального розвитку міста Глухова, а не якихось політичних подій чи ситуацій, які би призвели до політичного протистояння ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 , як представників різних політичних сил.
До того ж, відповідно до наданих місцевому суду стороною захисту доказів, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 неодноразово голосували однаково по окремим проектам рішень Глухівської міської ради, які включались до порядку денного сесій упродовж 2016–2017 років.
Крім того, у вироку обґрунтовано зазначено, що відповідно до змісту постанови Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року, якою визнано протиправним та скасовано розпорядження Глухівського міського голови про звільнення ОСОБА_9 , та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2018 року про залишення рішення суду першої інстанції без змін судами лише констатовано відсутність у діях ОСОБА_9 ознак одноразового грубого порушення трудової дисципліни, у зв`язку з чим ці документи, надані стороною обвинувачення, також не свідчать про звільнення ОСОБА_9 з посади через її політичні чи інші переконання, зокрема світоглядні.
Отже, суд належно проаналізував поняття «політичні переконання особи», «світогляд», співставив їх з конкретними обставинами кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не надано належних допустимих та достатніх у своїй сукупності доказів, які би підтвердили факт обмеження ОСОБА_6 прав потерпілої ОСОБА_9 саме через політичні чи світоглядні переконання останньої.
Тому, дослідивши всебічно, повно та неупереджено всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожний доказ за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК, суд з дотриманням встановлених у статях 17, 22, 26 цього Кодексу засад презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності й диспозитивності кримінального провадження, обґрунтовано визнав ОСОБА_6 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдав її за ч. 2 ст. 161 КК, визнавши недоведеним, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 373 і 374 КПК.
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати, ухваливши новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 161 КК, та призначити їй відповідне покарання.
Зокрема, прокурор вказував, що суд не взяв до уваги докази, що підтверджували винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, в якому вона обвинувачувалась, посилався на неправильну та однобічну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. 
Як убачається з аудіозапису судового засідання від 15 вересня 2021 року, здійснюючи апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд обґрунтовано задовольнив частково клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, зазначивши, що воно належно не вмотивоване. 
Причому в порядку ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд повторно допитав потерпілу ОСОБА_9 , яка надавала добровільно показання та відповідала на поставлені питання та відповідно до вимог ст.  94 КПКнадав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, перевірив всі доводи апеляційної скарги прокурора, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та дійшов правильного висновку про обґрунтованість виправдання ОСОБА_6 за ч.  2 ст.  161 КК, визнавши доводи прокурора про порушення місцевим судом матеріального та процесуального закону такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи. 
Зокрема, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність виправдання ОСОБА_6 , апеляційний суд послався у своїй ухвалі на те, що стороною обвинувачення не доведено, в чому саме полягають політичні та світоглядні переконання обвинувачуваної, а в чому потерпілої; які політичні ідеї та погляди сповідує обвинувачувана, а які ідеї сповідує потерпіла; чому ідеали, які сповідує обвинувачувана, та стандарти поведінки, яких вона дотримується, відрізняються від ідеалів обвинувачуваної.
Доводи ж прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального, закону, а саме погану якість звукозапису судових засідань від 30 травня 2019 року та від 6 вересня 2019 року, на яких зафіксовано показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , не вказують на наявність безумовної підстави для скасування вироку суду першої інстанції з огляду на таке.
Так, ч. 4 ст. 107 КПК передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим, крім випадків, визначених у цій нормі.
Відповідно ж до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК відсутність у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, є однією з підстав, за наявності якої судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню унаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст. 412 КПК невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. Колегія суддів не виключає, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань чи їх частин може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. 
Перевіркою ж матеріалів кримінального провадження встановлено, що на технічних носіях інформації є звукозаписи судових засідань суду першої інстанції від 30 травня 2019 року та від 6 вересня 2019 року, на яких містяться, зокрема, показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . При цьому в матеріалах провадження також наявні журнали судових засідань від вказаних дат, в яких відображено хід судового розгляду.
З огляду на викладене, на переконання колегії суддів касаційної інстанції, у даному кримінальному провадженні погана якість запису в деяких місцях окремого судового засідання не дорівнює порушенню, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК, яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.
Безпідставними є доводи прокурора й про те, що у резолютивній частині вироку, всупереч п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК, не зазначено порядок отримання копії вироку.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначається, у тому числі, строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.
Зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції у резолютивній частині вироку зазначив строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження.
Як убачається з аудіозапису судового засідання від 22 грудня 2021 року потерпіла ОСОБА_9 була присутня під час проголошення вироку. Відповідно до матеріалів кримінального провадження виправданій ОСОБА_6 була вручена копію вироку 23 грудня 2021 року, а 28 грудня 2021року копію вироку отримав прокурор, що підтверджується їх відповідними розписками. При цьому будь-яких даних на підтвердження того, що потерпіла ОСОБА_9 зверталася до суду з метою отримання копії вироку, матеріали кримінального провадження не містять.
Суд апеляційної інстанції належно перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, дав на них вичерпну відповідь, зазначив мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався. З наведеними в ухвалі апеляційного суду підставами, на яких апеляційну скаргу прокурора визнано необґрунтованою, погоджується й колегія суддів суду касаційної інстанції.
Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 370, 419  КПК. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що вказує в касаційній скарзі прокурор, не встановлено.
Враховуючи вищезазначене, касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2020 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 28 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                                 ОСОБА_3