ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4441/22 Справа № 201/11805/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого — Барильської А.П.
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,
сторони:
позивач - Акціонерне товариство “Банк Кредит Дніпро”
відповідач — ОСОБА_1 
       розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами,  апеляційну скаргу  Акціонерного товариства “Банк Кредит Дніпро” на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2022 року, яке постановлено суддею Ткаченко Н.В. у м. Дніпрі, відомості щодо дати складання повного тексту рішення суду матеріали справи не містять, -
                                       В С Т А Н О В И В:
       У листопаді 2021 року Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" (далі - АТ "Банк Кредит Дніпро") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. 
       В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що 21.01.2021 року між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №22031000482003, відповідно до умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 74400грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в строк до 21.01.2026 року. Умовами кредитного договору встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту — з 21.01.2021 року по 20.05.2022 року — 5% від суми кредиту, з 21.05.2022 року по 20.08.2023 року — 4% від суми кредиту, з 21.08.2023 року по 20.11.2024 року -0 3% від суми кредиту, з 21.11.2024 року по 21.01.2026 року - 1,95% від суми кредиту.         Процентна ставка є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001%, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0% річних, кредит виданий на споживчі потреби.
       У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 21.10.2021 становить 96334.04 грн., з яких: залишок строкового кредиту — 73381.58 грн., залишок нарахованих строкових відсотків — 0,06грн, грн.; залишок нарахованих строкових комісій — 3720 грн., залишок простроченого кредиту — 632 грн., залишок прострочених відсотків — 0,30 грн., залишок прострочених комісій — 18600 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі. 
       Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 березня 2022 року позовні вимоги АТ "Банк Кредит Дніпро" задоволені частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Банк Кредит Дніпро" прострочену заборгованість за кредитним договором, станом на 21.10.2021 року, в сумі 19232.40 грн., з яких: залишок простроченого кредиту 632.10 грн., залишок прострочених відсотків -0,30 грн., залишок прострочених комісій 18600 грн.. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
       Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ "Банк Кредит Дніпро" подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про зміну оскаржуваного рішення та задоволення позовних вимог у повному обсязі.
       В обґрунтування апеляційної скарги посилаються на те, що в рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду, порушує право особи на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового регулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що 16 вересня 2021 року Банк направив відповідачу досудову вимогу про повернення кредиту.
       Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
       Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
       Зважаючи на те, що рішення суду не оскаржено в частині задоволення позову про стягнення залишку простроченого кредиту в сумі 632.10грн., залишку прострочених відсотків - 0.30 грн., залишку прострочених комісій — 18600 грн., колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, та роз`яснень, викладених в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року, згідно яких, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
       Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 21.01.2021 року між АТ "Банк Кредит Дніпро" та відповідачем було укладено кредитний договір №22031000482003, відповідно до умов якого банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 74400,00 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в строк до 21.01.2026 року.
       Умовами кредитного договору встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту — з 21.01.2021 року по 20.05.2022 року — 5% від суми кредиту, з 21.05.2022 року по 20.08.2023 року — 4% від суми кредиту, з 21.08.2023 року по 20.11.2024 року -0 3% від суми кредиту, з 21.11.2024 року по 21.01.2026 року - 1,95% від суми кредиту.         Процентна ставка є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом - 0,001%, на прострочену заборгованість за кредитом - 56,0% річних. Кредит видано на споживчі потреби.( а.с.14-15/.
       Відповідно до п. 1.3. Договору, Банк формує графік платежів, який викладено в розділі 4 до цього договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, комісії, вартості супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін.
       Розділом 4 Договору передбачено графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором на споживчі потреби, з якого вбачається, що з 21.01.2021 року по 21.01.2026 року погашення кредиту буде здійснюватися шляхом щомісячних платежів у розмірі 3846.48 грн., однак за весь строк кредитування відповідач має як повернути отриману суму кредиту у розмірі 74400,00 грн. та відсотки за користування ним у розмірі2.57 грн., так і сплатити суму комісії за обслуговування цього кредиту, а саме за розрахунково-касове обслуговування у загальному розмірі 155682 грн.
       Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача  залишку строкового кредиту — 73381.58 грн., залишку нарахованих строкових відсотків — 0,06грн, грн.; залишку нарахованих строкових комісій — 3720 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів дотримання вимог ч.4 ст. 16 Закону України “Про споживче кредитування” щодо обов`язкового досудового врегулювання спору та повідомлення відповідача у письмовій формі про затримку сплати споживчого кредиту із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. 
       Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.
       Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
       Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
       Відповідно до частин першої, другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
       За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
       Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
       Як передбачено частиною першою статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин в силу частини другої статті 1054 ЦК України), позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
       Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
       За змістом частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
       Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
       Відповідно до статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
       Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).
       За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
       Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
       Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі – Закон № 1023-ХІІ) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)визначено поняття споживача - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
       Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1023-ХІІ, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". 
       Законом України “Про споживче кредитування” встановлено спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом.        
       Відповідно до п.11 ст.1 Закону України “Про споживче кредитування ”, споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
       Положеннями статті 3 Закону України “Про споживче кредитування” передбачено, що цей Закон не поширюється на: 1) договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; 2) договори позики, що не передбачають сплати процентів чи будь-яких інших платежів за користування наданими за такими договорами грошовими коштами; 3) кредитні договори, метою яких є надання споживачу права вчиняти правочини з фінансовими інструментами, якщо такі правочини вчиняються за участю чи за посередництвом кредитодавця або іншого професійного учасника ринку цінних паперів; 4) кредити, що надаються за договорами, укладеними в результаті врегулювання спору шляхом укладання мирової угоди, затвердженої судом; 5) кредити, що надаються виключно в рамках відповідних державних програм або програм органів місцевого самоврядування визначеному колу фізичних осіб і передбачають окремі, визначені такими програмами, умови кредитування, у тому числі виплату процентів за користування кредитом; 6) несанкціонований овердрафт, що є перевищенням суми операції, здійсненої за рахунком, над сумою встановленого кредитного ліміту, що обумовлений договором між кредитодавцем та споживачем і не є прогнозованим за розміром та часом виникнення; 7) кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору; 8) кредити, що надаються ломбардами у разі передання предмета застави на збереження ломбарду, за умови що зобов`язання споживача обмежуються вартістю предмета застави.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на правовідносини, які виникли між сторонами щодо отримання та повернення кредитних коштів відповідачем ОСОБА_1 поширюється Закон України “Про споживче кредитування”.
       Відповідно до ч.4 ст.16 Закону України “Про споживче кредитування” у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
       Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
       Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу.
       Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
       З аналізу зазначених норм Закону вбачається  встановлення обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, строк платежів яких не настав.
       Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 26.05.2020р. у справі № 638/13683/15-ц зроблено правовий висновок про те, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 ст.11 Закону України “Про захист прав споживачів” (у редакції чинній до 10.06.2017р.), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього, як у позичальника, відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. До договорів про надання споживчого кредиту, які були укладені після 10.06.2017р., норми Закону України “Про споживче кредитування” є спеціальними. 
       Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано до суду першої інстанції доказів дотримання вимог ч.4 ст.16 Закону України “Про споживче кредитування” щодо обов`язкового досудового врегулювання спору та повідомлення у письмовій формі відповідачку про затримку сплати споживчого кредиту із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
       За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає  стягненню частина заборгованості по тілу кредиту, процентам та комісії у відповідності до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 21.10.2021року, яка виникла на дату звернення позивача до суду з відповідним позовом, строк виконання якої настав, у межах позовних вимог, станом на 18.11.2021року.
       Доводи апеляційної скарги про те, що  в рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 року встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду, порушує право особи на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового регулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує, колегія суддів не бере до уваги, оскільки Законом України “Про споживче кредитування” встановлено спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом. До договорів про надання споживчого кредиту, які були укладені після 10.06.2017р., норми Закону України “Про споживче кредитування” є спеціальними. Зазначені положення Закону не порушують право Банку на звернення до суду з позовом, а лише визначають спеціальний порядок стягнення заборгованості.
       Доводи апеляційної скарги про те, що  суд першої інстанції не взяв до уваги, що 16 вересня 2021 року Банк направив відповідачу досудову вимогу про повернення кредиту, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
       Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.         Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.         Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
       Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
       Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
       За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
       Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
       Колегія суддів не може прийняти додані до апеляційної скарги нові докази, а саме надану позивачем копію вимоги про повернення кредиту від 16.09.2021 року ( а.с.103.104), оскільки такі докази у суд першої інстанції не подавалися та про них позивач в позовній заяві не зазначав та клопотань до суду не заявляв.
       Частинами першою та другою статті 367 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
       Як вбачається із матеріалів справи, копію вимоги про повернення кредиту від 16.09.2021 року не була подана позивачем до суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
       Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про наявність заборгованості, окрім розрахунку заборгованості станом на 21.10.2021 року, надав копію рішення про надання кредиту 21.01.2021 року, розписку про отримання картки ОСОБА_1 , паспорт споживчого кредиту, кредитний договір № 22032000482003, заяву-згоду №1167620 від 21.01.2021 року. Універсальний договір банківського обслуговування клієнтів-фізичних осіб у АТ “Бакнк Кредит Дніпро”, розрахунок заборгованості, виписку по особовому рахунку за період з 21.01.2021 року по 21.10.2021 року, інших доказів на підтвердження заявлених вимог до суду першої інстанції не надав. З поданої заяви представником позивача вбачається, що позивач просив розглянути справу без участі представника позивача.( а.с.69)
       Отже, АТ “Банк Кредит Дніпро” скористався своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, та не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження направлення 16 вересня 2021 року відповідачу досудової вимоги про повернення кредиту, на виконання вимог ч.4 ст.16 Закону України “Про споживче кредитування” щодо обов`язкового досудового врегулювання спору та повідомлення у письмовій формі відповідачку про затримку сплати споживчого кредиту із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
       Долучаючи до апеляційної скарги докази направлення 16 вересня 2021 року  відповідачу досудової вимоги про повернення кредиту,  як доказ в обґрунтування позовних вимог позивач у відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України не навів виняткових випадків неподання такого доказу до суду першої інстанції, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для прийняття вказаного доказу, як належного.
       Отже, колегія суддів не приймає додані до апеляційної скарги нові докази, а саме направлення 16 вересня 2021 року  відповідачу досудової вимоги про повернення кредиту,  оскільки такі докази до суду першої інстанції позивачем не подавалися, вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. Надані позивачем додаткові докази зберігалися у нього, а відтак будь-які об`єктивні причини їх неподання суду першої інстанції відсутні.
       Наведені вище обставини узгоджуються з висновками, викладеними в Постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц, провадження № 61-28810св18.
       Отже, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача  залишку строкового кредиту — 73381.58 грн., залишку нарахованих строкових відсотків — 0,06грн, грн.; залишку нарахованих строкових комісій — 3720 грн., є обґрунтованим.
       Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
       Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
       На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -
                                                           П О С Т А Н О В И В:
       
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» -  залишити без задоволення.
       Рішення   Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 березня 2022 року,в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до  ОСОБА_1  про стягнення   залишку строкового кредиту — 73381.58 грн., залишку нарахованих строкових відсотків — 0,06грн, грн.; залишку нарахованих строкових комісій — 3720 грн.,- залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повний текст постанови складений 21 червня 2022 року.

Головуючий: суддя А.П.Барильська

Судді: Н.М.Деркач

Т.Р.Куценко