ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2022 року 
Київ
справа №200/473/19-а
адміністративне провадження № К/9901/29704/19  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Мартинюк Н.М.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за адміністративним позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області
про  визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності,
провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 (головуючий суддя - Компанієць  І.Д., судді - Казначеєв Е.Г., Ястребова Л.В.)
ВСТАНОВИВ:
І. Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
1.   У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 30.11.2018 №446-к; 
- поновити його на посаді начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області; 
- стягнути з головного управління Держгеокадастру у Донецькій області невиплачену допомогу по тимчасовій втраті працездатності за листами непрацездатності від 19.10.2019 серії АГЮ №251570 та від 06.11.2018 серії АДК №901096 у сумі 33343,03 грн.; 
- стягнути з головного управління Держгеокадастру у Донецькій області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2018 до дня винесення рішення суду по цій справі з розрахунку вартості одного робочого дня, що складає 680,47 грн.
2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час прийняття спірного наказу він перебував на лікарняному, а тому такий наказ, на підставі ч. 3 ст. 40 КЗпП України, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
4. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.05.2019 адміністративний позов задоволено.
Скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 30.11.2018 №446-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області.
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.12.2018 до дня прийняття рішення.
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності за листами непрацездатності від 19.10.2018 серії АГЮ №251570 та від 06.11.2018 серії АДК №901096.
Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та нарахування і виплати середнього заробітку в межах суми за один місяць допущено до негайного виконання.
5. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач на момент звільнення перебував на лікарняному згідно листка непрацездатності, та враховуючи імперативний характер частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 30.11.2018 №446-к про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на раніше займаній посаді. У зв`язку з цим судом задоволено позовні вимоги про нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.12.2018 до дня прийняття рішення, а також зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 допомогу по тимчасовій непрацездатності за листами непрацездатності від 19.10.2018 серії АГЮ №251570 та від 06.11.2018 серії АДК №901096.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
6. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.05.2019 скасовано, прийнято у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
7. Судом апеляційної інстанції встановлено, що загальний час тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у періоді з 10.10.2017 по 30.11.2018 становить 232 календарних дні. Суд зазначив, що при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням  державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення  на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення  на службу через тимчасову непрацездатність. При цьому вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.
8. Відмовляючи у задоволенні позову, судом апеляційної інстанції враховано, що наказом №388-к від 11.09.2019 внесено зміни до спірного наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №446-к від 30.11.2018 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 », яким викладено в наступній редакції: «звільнити ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області за частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» в перший день виходу його з лікарняного, а саме 07.12.2018 року». Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідач самостійно поновив порушене право позивача щодо недопустимості звільнення в період тимчасової непрацездатності, та звільнив ОСОБА_1 у перший робочий день після виходу з лікарняного, а тому дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на посаді.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
9.   У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на  постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019. У касаційний скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати зазначене судове рішення.
10. Касаційна скарга обґрунтована тим, що рішення апеляційного суду не містить посилань на правильність застосування відповідачем законодавства, не містить перевірки сумарного підрахунку календарних днів, який є підставою для застосування ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Позивач звертає увагу також на те, що судом апеляційної інстанції при прийнятті рішення взято до уваги доказ - наказ №388-к від 11.09.2019, яким внесено зміни до спірного наказу в частині дати звільнення позивача, без належних на це підстав. Вказує, що зміни до спірного наказу були внесені вже під час апеляційного розгляду справи, та відповідач не обґрунтував належним чином подання цього доказу в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 308 КАС України.  
11. Відзиву на касаційну скаргу у встановлений судом строк не надійшло.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
12.   Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2019 для розгляду справи №200/473/19-а визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Жук А.В., судді - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
13. Ухвалою Верховного Суду від 01.11.2019 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, встановлено строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
14. Ухвалою Верховного Суду від 11.05.2022 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
15.  Наказом №245-к від 16.06.2017 з 01.08.2017 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області
16. Позивач перебував на лікарняному у період з: 10.10.2017 по 08.11.2017; 09.11.2017 по 22.11.2017; 23.11.2017 по 13.12.2017; 14.12.2017 по 23.12.2017; 10.01.2018 по 19.01.2018; 22.01.2018 по 19.02.2018; 26.02.2018 по 07.03.2018; 28.03.2018 по 11.04.2018; 20.04.2018 по 07.05.2018; 08.05.2018 по 14.06.2018; 19.10.2018 по 02.11.2018; 05.11.2018 по 06.12.2018.
17. Судом апеляційної інстанції встановлено, що загальний час тимчасової непрацездатності позивача у періоді з 10.10.2017 по 30.11.2018 становить 232 календарних дні.
18. Листком непрацездатності серії АДК №901096 підтверджується, що з 05.11.2018 ОСОБА_1 перебував на лікарняному.
19. Згідно з листом СБУ від 29.11.2018 №78/2/28-506кт на ім`я начальника Головного Управління Держгеокадастру у Донецькій області Якименка І.В., СБУ було проведено перевірку стосовно листків непрацездатності виданих ОСОБА_1 та встановлено, що частина лікарняних листків було продовжено необґрунтовано.
20. Відповідно до доповідної записки від 29.11.2018 №3116/3-18-0.42 на ім`я начальника Головного Управління Держгеокадастру у Донецькій області Якименка І.В. , ОСОБА_1 починаючи з 10.10.2017 не виконує своїх посадових обов`язків та не несе відповідальності за організацію роботи відділу, який він очолює, що може привести до негативних показників Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області в цілому.
21. Згідно з наказом від 30.11.2018 №446-к ОСОБА_1 було звільнено 30.11.2018 з посади начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області на підставі доповідної записки від 29.11.2018 №3116/3-18-0.42. На дату звільнення позивач був тимчасово непрацездатним з 05.11.2018, що підтверджується листком непрацездатності серії АДК №901096.
22. Відповідно до листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 17.01.2019 №01-10/16-65 на ім`я начальника Головного Управління Держгеокадастру у Донецькій області Якименка І.В., листок непрацездатності, серії АДК №901096 з 05.11.2018 по 06.12.2018, виданий на ім`я ОСОБА_1 необґрунтовано.
23. Згідно з листом Міжрегіонального управління НАДС у Донецькій та Луганській областях від 17.08.2018 №02-35/751 відповідальність за порушення порядку видачі та заповнення документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, відповідно до п. 8.3 Розділу 8 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ №455 від 13.11.2011 несуть лікарі, згідно з законодавством України.
24. Згідно з довідкою Головного управління Держгеокадасту у Донецькій області від 02.05.2019 №31-5-0.51-2496/02-19 лікарняні за листком непрацездатності АГЮ 251570 від 05.11.2018 позивачу було перераховано на картковий рахунок в повному обсязі.
25. Також, позивачу були перераховані лікарняні за грудень 2018 року.
26. Наказом №388-к від 11.09.2019 внесено зміни до Наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №446-к від 30.11.2018 «Про звільнення з посади ОСОБА_1 », яким викладено в наступній редакції: «звільнити ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області за частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» в перший день виходу його з лікарняного, а саме 07.12.2018 року».
ІІІ. Релевантні джерела права й акти їх застосування
(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
27. Конституція України
27.1. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Кодекс законів про працю України
28.1. Відповідно до частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
28.2. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
29. Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015
29.1. Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
29.2. Згідно з ч. 2 ст. 87 Закону підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.
IV. Позиція Верховного Суду
30. За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
31.   Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
32. Судами попередніх інстанцій встановлено, що загальний час тимчасової непрацездатності позивача у періоді з 10.10.2017 по 30.11.2018 становить 232 календарних дні. У зв`язку з цим відповідачем було застосовано до позивача положення ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу», які передбачають звільнення державного службовця у разі його нез`явлення на службі більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності. 
33. Разом з тим, судами першої та апеляційної інстанції також встановлено, що позивача було звільнено у період його перебування на лікарняному.
34. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, вказав на імперативність приписів ч. 3 ст. 40 КЗпП України, якими заборонено звільняти працівника в період його тимчасової непрацездатності, та у зв`язку з цим визнав спірний наказ протиправним, таким, що підлягає скасуванню, та дійшов висновку про необхідність поновлення позивача на раніше займаній посаді.
35. Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову, виходив з того, що відповідачем наказом №388-к від 11.09.2019 було внесено зміни до спірного наказу, згідно з якими позивач вважається звільненим 07.12.2018, тобто у перший день після його виходу з лікарняного. Суд апеляційної інстанції вважав, що внесенням змін до спірного наказу відповідач самостійно поновив порушене право позивача щодо недопустимості звільнення в період тимчасової непрацездатності. 
36. Колегія суддів не може погодитися з твердженням суду апеляційної інстанції про те, що наказ №388-к від 11.09.2019 можливо прийняти у якості нового доказу також з підстав того, що він прийнятий після прийняття рішення судом першої інстанції, що унеможливлювало його прийняття в якості доказу. Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Однак, матеріалами справи не підтверджуються обставини існування причин, з яких об`єктивно відповідач не мав можливості прийняти цей наказ раніше. Колегія суддів вважає, що прийняття відповідачем вказаного наказу під час апеляційного розгляду справи відбулося з суб`єктивних, а не з об`єктивних причин, та залежало виключно від волі відповідача, а тому існування цього наказу не має впливати на результат вирішення спору.
37. Верховний Суд враховує, що трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною 3 статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. 
38. Разом з цим, Суд звертає увагу на те, що у цій справі судами встановлено, що позивач внаслідок тимчасової непрацездатності був відсутній на робочому місці більше ніж 150 календарних днів, що в силу ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» є самостійною підставою для звільнення державного службовця.
39. За наведеного правового регулювання, враховуючи, що позивач мав бути звільнений на підставі ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу», як про це зазначено у спірному наказі, позивач підлягав звільненню у перший день після його виходу з лікарняного.
40. З матеріалів справи вбачається, що першим робочим днем позивача після виходу з лікарняного є 07.12.2018. 
41. Колегія суддів Верховного Суду вважає, що за своїм змістом наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 30.11.2018 №446-к є правомірним, таким, що відповідає вимогам Закону України «Про державну службу», та суперечить ч. 3 ст. 40 КЗпП України лише у частині визначення дати звільнення позивача з державної служби.
42. У постанові від 15.09.2020 у справі №205/4196/18 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
43. Зважаючи на викладене, колегія суддів Верховного Суду вважає, що підстави для звільнення позивача є законними, правомірними, суд першої інстанції, встановивши, що звільнення позивача відбулося в період його перебування на лікарняному, мав змінити дату звільнення, а не скасовувати наказ про звільнення позивача в цілому. Порушення частини 3 статті 40 КЗпП України могло бути усунуто шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності.
44. На підставі наведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що у даному випадку судовому захисту підлягає порушене право позивача на працю тільки у період його тимчасової непрацездатності, тобто у період з 05.11.2018 по 06.12.2018, і належним способом захисту порушеного права позивача на працю є зміна дати звільнення з 30.11.2018 на 07.12.2018 - перший робочий день, що слідує за останнім робочим днем тимчасової непрацездатності позивача.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №823/411/17, від 13.10.2021 у справі №1.380.2019.004407.
45. За таких обставин висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 30.11.2018 №446-к та поновлення його на посаді начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є помилковими. Задовольняючи ці позовні вимоги, суд першої інстанції обрав невірний спосіб захисту порушеного права позивача.
46. В свою чергу суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не тільки не звернув увагу на неналежний спосіб захисту трудових прав позивача, а й припустився порушення норм процесуального права, обґрунтувавши своє рішення наявністю документа, який не має сили доказу в розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України. 
47. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
48. Зазначеним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають, у зв`язку з чим підлягають скасуванню.
49. Відповідно до ч. 3 ст. 341 КАС України (в редакції, чинній на дату звернення позивача з касаційною скаргою) суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
50. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанції повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
51. За змістом частини 1 статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повність або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
52. Враховуючи вищезазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування спірного наказу про його звільнення підлягають частковому задоволенню, а саме, дата його звільнення має бути змінена з 30.11.2018 на 07.12.2018.
53. Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.12.2018, Суд зазначає наступне.
54. Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
55. Системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці               чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
56. Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені договором.
57. Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується із певними діяннями роботодавця, наслідком яких          стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
58. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
59. Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
60. Однак, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
61. У цій справі причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.
62. Отже, у разі зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога з тимчасової непрацездатності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16.12.2020 у справі №461/7292/17, від 08.09.2021 у справі №265/5327/20 та від 13.10.2021 у справі №1.380.2019.004407.
63. З огляду на наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його корись середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, як і позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, які за своєю суттю є похідними від вимог про скасування спірного наказу про його звільнення та стягнення середнього заробітку. 
64. Матеріалами справи підтверджується, що позивачу було здійснено виплату допомоги з тимчасової непрацездатності за грудень 2018 року включно, а відтак позовні вимоги про стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності також не підлягають задоволенню.
65. Враховуючи викладене, з огляду на приписи статті 351 КАС України, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій слід скасувати і прийняти у справі нове судове рішення про часткове задоволення позову шляхом зміни дати звільнення позивача з 30.11.2018 на 07.12.2018. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.05.2019 та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 скасувати.
3. Прийняти у справі нове рішення суду, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. 
4. Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації, планування та аналізу інспекторської діяльності Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з 30.11.2018 на 07.12.2018.
5. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
Н.М. Мартинюк 
 Ж.М. Мельник-Томенко ,
Судді Верховного Суду