Постанова                                                   
іменем України
03 травня 2022 року
м. Київ
справа № 696/99/21
провадження № 51-5909 км 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                          ОСОБА_4 ,
 
прокурора                                                                ОСОБА_5 
в режимі відеоконференції
захисника                                                               ОСОБА_6 ,                            
в режимі відеоконференції
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 — адвоката ОСОБА_8 на вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021255350000008 від 10 січня 2021 року, за обвинуваченням
                                                           
                                                                   ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини.
Вироком Кам`янського районного суду від 30 квітня 2021 року ОСОБА_9  визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною 2 статті 125 КК та виправдано у зв`язку із недоведеністю наявності у його діях складу кримінального проступку. 
Цивільний позов потерпілого залишено без розгляду.
Згідно з пред`явленим обвинуваченням,  ОСОБА_9 11 грудня 2020 року близько 09:30, перебуваючи на вул. Героїв Майдану, м. Кам`янка Черкаської області, біля будівлі N 33-Б, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно завдав близько чотирьох ударів у голову та ліве плече потерпілому ОСОБА_7 , внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року вирок Кам`янського районного суду  від 30 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9     залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
У касаційній скарзі представник потерпілого  вказує на незаконність судових рішень, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 у суді першої інстанції.
Свої вимоги представник потерпілого аргументує тим, що у разі відсутності доручення на внесення відомостей до ЄРДР, яке видається керівником відділу поліції,  всі подальші процесуальні рішення та дії органів досудового розслідування не можуть бути визнані недопустимими. Вважає, що органи досудового розслідування діяли у межах своєї компетенції та не допустили порушення вимог кримінального процесуального закону, як на це посилаються у своїх рішеннях суди.
Крім того представник потерпілого зазначає, що винесення керівником органу досудового розслідування постанови, якою останній уповноважить того чи іншого слідчого на внесення до ЄРДР відомостей за конкретною заявою про кримінальне правопорушення, не передбачено, тому суди неправильно застосували закон України  про кримінальну відповідальність та незаконно виправдали ОСОБА_10 у вчиненні неправомірних дій щодо його довірителя.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, та думку захисника, який також заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Мотиви суду. 
Відповідно до частини 1 статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно зі статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту статті 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом частини 3 статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Статтею 17 КПК установлено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Статтею 22 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Частиною 3 вказаної статті визначено, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Згідно з частиною 6 статті 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Відповідно до вимог частини  1 статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;      3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, у тому числі й поданих у судовому засіданні.
Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вказаних вимог кримінального процесуального законодавства.
Як убачається з касаційної скарги, представник потерпілого оспорює виправдувальний вирок та вважає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме незаконно виправдав особу, яка вчинила кримінальний проступок, передбачений частиною 2 статті 125 КК.
Доводи зазначені в касаційній скарзі представника про те, що суд неправомірно визнав докази недопустимими спростовані судами першої та апеляційної інстанцій.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 , провів судовий розгляд у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Суд виконав вимоги статті 94 КПК і, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності, аналізуючи їх у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку, що надані стороною обвинувачення докази не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки частина їх є недопустимими, а інші ні самі собою, ні в сукупності не підтверджують прямо чи опосередковано існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті, а отже, сторона обвинувачення вину ОСОБА_9 не довела в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні і він підлягає виправданню.
Так суд першої інстанції дослідив докази, які були надані стороною обвинувачення, а саме: 
- доручення т.в.о. начальника сектору дізнання відділу поліції N 2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_11 від 10 січня 2021 року  про здійснення досудового розслідування дізнавачами сектору дізнання відділу поліції N 2 Черкаського РУП ГУНП ОСОБА_12 та ОСОБА_11 (а. с. 106);
- рапорт дільничного офіцера поліції сектору превенції Кам`янського відділення поліції Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_13 від 09 січня 2021 року, відповідно до якого в ході проведеної перевірки за матеріалами ЄО N 3239                    від 11 грудня 2020 року в м. Кам`янка на вулиці Г. Майдану ОСОБА_9 завдав тілесні ушкодження гр. ОСОБА_7 у даній події вбачаються ознаки злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК (а. с. 107);
- витяг з ЄРДР від 28.01.2021 року, кримінальне провадження N 12021255350000008 від 10.01.2021 року, з якого слідує, що органом досудового розслідування є сектор дізнання відділу поліції N 2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області. Дізнавач, який здійснює досудове розслідування: ОСОБА_11 (а. п. 115);
- постанову про призначення експертизи від 13 січня 2020 року (а. п. 108);
- постанову про залучення до провадження як потерпілого ОСОБА_7 від 18 січня 2021 року (а. п. 109);
- повідомлення про підозру від 29.01.2021, вручену ОСОБА_9 старшим дізнавачем сектору дізнання ОСОБА_11 (а. п. 110-111).
 
Суд першої інстанції дав належну оцінку цим доказам з урахуванням показань обвинуваченого, потерпілого та свідків і дійшов висновку, що є підстави для виправдання обвинуваченого.
 
Так у своїх висновках суд зазначив, що старшого дізнавача сектору дізнання відділу поліції N 2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_11 не можна вважати уповноваженою особою для здійснення повноважень дізнавача у кримінальному провадженні, оскільки зазначений дізнавач вчиняв у даному кримінальному провадженні процесуальні дії без процесуальних документів, які уповноважують особу на вчинення таких дій, тому підозру від 29 січня 2021 року, висунуту ОСОБА_9 , не можна вважати такою, що затверджена уповноваженою особою та пред`явлена.
 
Зі змісту статей  39-1, 40, 40-1, 110 КПК  убачається, що докази, зібрані у кримінальному провадженню, не можна вважати допустимими з огляду на відсутність постанови про доручення дізнавачам повноважень на виконання слідчих дій.
 
Суд визнав такі порушення  істотними порушенням прав людини й основоположних свобод, виходячи з того, що відповідно до копії витягу з ЄРДР від 28 січня 2021 року за підписом реєстратора ОСОБА_11 як дізнавача, наданою стороною обвинувачення, останнім внесено відомості щодо призначення дізнавачем у даному кримінальному провадженні N 12021255350000008 від 10.01.2021 року            ОСОБА_11 (а. с. 115). 
 
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурором у суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду не було надано належно оформлених документів, тобто постанови, як того вимагає частина 6 статті 110 КПК  на підтвердження повноважень дізнавачів ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та           ОСОБА_11 на проведення досудового розслідування.
 
При цьому суд дійшов висновків, що проведення слідчих дій відбулося дізнавачами, відомості про повноваження яких не містяться в матеріалах кримінального провадження, що в даному випадку тягне за собою визнання доказів недопустимими.
 
Як правильно зазначив суд, матеріали кримінального провадження не містять постанови, якою відповідно до статті 298 КПК, дізнавачу ОСОБА_11 було доручено проводити слідчі дії у вказаному кримінальному провадженні,  а відтак суди дійшли правильного висновку, що ОСОБА_9 було висунуте обвинувачення без фактичного повідомлення про підозру, тобто без дотримання обов`язкової встановленої процедуриКПК та зазначені порушення не можливо було усунути на стадії судового розгляду місцевим судом та які виключають можливість за таких обставин ухвалення обвинувального вироку щодо осіб, які не перебували у статусі підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні.
 
При цьому місцевий суд послався на практику  Верховного Суду щодо проведення слідчих дій слідчим, відомості про повноваження якого не містяться в матеріалах кримінального провадження, що тягне за собою визнання недопустимими зібраних доказів за результатами проведення таких слідчих дій (постанова Верховного Суду   від 29  січня 2020 року у справі N 473/3712/18 ). Аналогічні висновки містяться і в постановах Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі N 555/456/18,                 від 11 лютого 2021 року у справі N 487/5992/17.
 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі                    N 336/2314/17, у тому разі, якщо висновки експерта отримано на підставі постанови слідчого, який станом на вказану дату не мав повноважень для проведення процесуальних дій у цьому кримінальному провадженні — вони є недопустимими.
 
Відтак на час складання та вручення повідомлення про підозру, тобто станом на        29 січня 2021 року, ОСОБА_11 не мав повноважень у даному кримінальному провадженні, а тому не можна вважати, що ОСОБА_9 у кримінальному провадженні N 12021255350000008 від 10 січня 2021 року було повідомлено про підозру з дотриманням порядку, передбаченого КПК.
 
З огляду на наведене суд дійшов висновку, що фактично обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК, було висунуте з порушенням порядку та встановленої процедури, з огляду на те, що останній фактично на час висунення йому обвинувачення не перебував у статусі підозрюваного.
 
Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про виправдування          ОСОБА_9 .
Перевіряючи  доводи, наведені в касаційній скарзі представника потерпілого, які є аналогічними до змісту його апеляційної скарги, щодо наявності у діях             ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого        частиною 2 статті 125 КК, та правомірності дій органів дізнання, Суд вважає їх неспроможними з огляду на таке. 
Так суд апеляційної інстанції, перевіряючи аналогічні за змістом доводи представника потерпілого, проаналізувавши зібрані у справі докази та перевіривши матеріали кримінального провадження, погодився з висновками місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що у дізнавачів, які проводили досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, були повноваження, які б надавали їм право у якості реєстратора вносити відповідні відомості до ЄРДР.
Сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих та достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували наявність у діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 125 КК,а місцевий суд обґрунтовано постановив виправдувальний вирок, зробивши ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, допитавши обвинуваченого, свідків, зазначивши підстави для прийняття такого рішення. 
 
Колегія суддів погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій та не може погодитись із доводами касаційної скарги представника потерпілого щодо належного проведення досудового розслідування, а визнання вини ОСОБА_9 не спростовує істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які були допущені органами досудового розслідування.
Відповідно до статті 298 КПК керівник органу дізнання визначає дізнавача, який здійснюватиме досудове розслідування у формі дізнання.
Досудове розслідування кримінальних проступків (дізнання) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень глави 25 КПК.
Відповідно до частини 6 статті 110 КПК постанова слідчого, дізнавача, прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.
Водночас у своєму висновку об`єднана палата Верховного Суду (постанова   від 4 жовтня 2021 року,  справа N 724/86/20) зазначила, що витяг з ЄРДР не може замінити процесуального рішення про визначення групи слідчих у кримінальному провадженні.
 
Тобто  процесуальне рішення про визначення групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, має прийматися у формі, яка повинна відповідати визначеним кримінальним процесуальним законом вимогам до процесуального рішення у формі постанови.
 
При цьому таке процесуальне рішення необхідно долучати до матеріалів досудового розслідування для підтвердження наявності повноважень слідчих, які здійснюють досудове розслідування. Відсутність такого процесуального рішення в матеріалах кримінального провадження обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.
 
В аспекті застосування приписів частини 2 статті 39, частини 1 статті 214 КПК у взаємозв`язку з положеннями статті 110 цього Кодексу недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.
 
Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачяться на її користь.
 
За змістом статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, невід`ємною складовою якого є здійснення процесуальних дій уповноваженою на те особою в конкретному кримінальному провадженні. Збирання доказів неуповноваженою особою є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті застосування приписів статей 412, 438 КПК.
 
На думку колегії суддів, викладений у вироку висновок про недопустимість доказів узгоджується з наведеною позицією Європейського суду з прав людини щодо допустимості доказів, який неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Посилання представника потерпілого у своїй касаційній скарзі  на постанову об`єднаної палати Верховного Суду від  22 лютого 2021 року у справі № 754/706/15 є недоречним, оскільки скаржник у мотивувальній частині касаційної скарги взяв із контексту цієї постанови Верховного Суду зміст законів та нормативних актів щодо порядку внесення відомостей до ЄРДР і повноваження органів досудового розслідування та дійшов неправильного висновку щодо можливості визнати докази у кримінальному провадженні допустимими з урахуванням відсутності належного процесуального документа компетентного органу досудового розслідування, які підтверджують його повноваження.
Крім того, доводи представника потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не знайшли підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_9 , Судом не встановлено.
Таким чином, судові рішення постановлені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованими та вмотивованими, підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.
З огляду на це касаційна скарга представника потерпілого задоволенню не підлягає, а судові рішення слід залишити без зміни.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 30 квітня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 20 вересня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілого — без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                    _______________________                  ________________________
    ОСОБА_1                             ОСОБА_2                         ОСОБА_3