Справа № 306/1046/20

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        19 липня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Бисаги Т.Ю., 
за участі секретаря – Волощук В.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Свалявського районного суду від 18 січня 2021 року (головуючий суддя Вінер Е.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення земельного сервітуту, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення безособового, платного та безстрокового земельного сервітуту на земельну ділянку в АДРЕСА_1 з кадастровим номером 2124010100:01:026:0073, яка належить ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 для проходу та проїзду велосипедом, автомобілем чи іншими видами транспорту, визначивши наступні істотні умови сервітуту: площа частини земельної ділянки, що передається під сервітут – 0,0184 га; плата за встановлення та користування сервітутом – у розмірі 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту з оплатою до 31.12 щорічно, строк дії сервітуту – безстроковий, межі сервітуту згідно з планом схемою можливого варіанту встановлення земельного сервітуту, розробленого ТзОВ «Зодчий і К».
Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки у АДРЕСА_2 , площею 0,0492 га, кадастровий номер 2124010100:01:026:0084, на підставі рішення 9-ї сесії 7-го скликання Свалявської міської ради від 11.10.2019 №362. 
Відповідачка ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.05.2017, є суміжним власником земельної ділянки площею 0,0622 га, кадастровий номер 2124010100:01:026:0073; адреса земельної ділянки - АДРЕСА_3 ; цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Вказував, що доступ до земельної ділянки та будинку позивача здійснюється через земельну ділянку відповідача. Відповідачка ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_1 (як і попередньому власнику ОСОБА_4 ) у проході, проїзді до власної земельної ділянки та будинку. Інший проїзд та прохід до земельної ділянки позивача відсутній.
У березні 2020 року ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_3 з пропозицією встановити земельний сервітут на право проходу, проїзду, шляхом укладення відповідного договору. Однак, ОСОБА_3 у письмовій відповіді заперечила проти встановлення сервітуту, мотивуючи це тим, що передбачено інший заїзд до належної позивачу земельної ділянки, зокрема, через двір загального користування для трьох квартир ( АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 ). 
Позивач зазначав, що така сусідня (суміжна) земельна ділянка у АДРЕСА_7 належить ОСОБА_5 . 
ОСОБА_1 посилався на те, що його потреби не можуть бути задоволені у менш обтяжливий спосіб, ніж встановлення сервітуту щодо частини земельної ділянки ОСОБА_3 .
Рішенням Свалявського районного суду від 18.01.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення земельного сервітуту – відмовлено. 
На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 . Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.
       Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що запропонований позивачем спосіб встановлення сервітуту на земельну ділянку ОСОБА_3 є найбільш раціональним для забезпечення доступу позивачу до своєї ділянки, оскільки інші суміжні земельні ділянки власників квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_8 не використовувалися для проїзду позивачем, на їх межі встановлена огорожа, яка унеможливлює прохід та проїзд, при цьому встановлення сервітуту щодо двох земельних ділянок є більш обтяжливим варіантом, порівняно із запропонованим позивачем. Відмова у встановленні земельного сервітуту фактично позбавляє позивача можливості користуватися належною йому земельною ділянкою. У зв`язку з цим ОСОБА_1 вважає справедливим встановлення платного сервітуту щодо частини земельної ділянки відповідача у розмірі 100% суми земельного податку щорічно на частину ділянки, на яку поширюється дія сервітуту.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 , просить подану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що ОСОБА_1 не довів, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити іншим способом, що обраний спосіб є найменш обтяжливим чи безальтернативним. Вважає, що позивач не заявив клопотання про залучення до участі у даній справі інших співвласників квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_8 .
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, допитавши судового експерта ОСОБА_7 , дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0492 га, кадастровий номер 2124010100:01:026:0084, на підставі рішення 9-ї сесії 7-го скликання Свалявської міської ради від 11.10.2019 №362. Наведене підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.10.2019 № 186265956 (а.с. 7).
Відповідачка ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.05.2017, є суміжним власником земельної ділянки площею 0,0622 га, кадастровий номер 2124010100:01:026:0073; адреса земельної ділянки - АДРЕСА_3 ; цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 31). Указане також підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.05.2017 № 86683044 (а.с. 32).
На обґрунтування своїх вимог про встановлення земельного сервітуту позивач ОСОБА_1 зазначав, що єдиний найменш обтяжливий прохід та проїзд до його земельної ділянки можливий через частину земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 .
На обґрунтування заперечень проти позову ОСОБА_3 вказувала, що при здачі в експлуатацію у 1985 році будинку у АДРЕСА_1 та при закріпленні присадибних ділянок за власниками квартир цього будинку, заїзд транспорту було передбачено з двору квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , що стверджується листом голови колгоспу ім. Шевченка від 10.06.1985 № 127. Дана обставина була встановлена судовим рішенням у справі № 306/1158/15 за позовом ОСОБА_4 (бабуся позивача ОСОБА_1 ) до Свалявської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_8 , про припинення права власності на земельну ділянку і зміну державного акта. ОСОБА_3 вважає, що такий спосіб заїзду (з двору квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 ) має бути після набуття сторонами у приватну власність земельних ділянок. 
З наявного у справі рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10.08.2016 у справі № 306/1158/15 (а.с. 33-39, https://reyestr.court.gov.ua/Review/59646707) вбачається, що у травні 2015 року ОСОБА_4 зверталася до Свалявського районного суду із позовом до Свалявської міської ради Закарпатської області про визнання державного акту на право власності на землю недійсним та визнання права власності (надалі ухвалою Свалявського районного суду від 07.09.2015 залучено до участі в справі ОСОБА_9 в якості третьої особи без самостійних вимог; ухвалою від 03.12.2015 залучено до участі в справі співвідповідача ОСОБА_3 ). 03.12.2015 ОСОБА_4 зменшила розмір позовних вимог і остаточно просила: припинити право власності ОСОБА_10 на земельну ділянку площею 0,03 га під двором загального користування біля будинку АДРЕСА_1 та вилучити її з абрисів меж земельної ділянки, зазначених в Державному акті на право власності на землю серії ІІІ-ЗК № 025739, виданому на підставі рішення Свалявської міської ради від 23.12.1994; решту позовних вимог – залишити без розгляду.
Указаним рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 10.08.2016 у справі № 306/1158/15 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Свалявського районного суду від 17.12.2015 скасовано, у зміненому позові ОСОБА_4 до Свалявської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_3 про припинення права власності на земельну ділянку і зміну державного акту – відмовлено.
Дане рішення Апеляційного суду Закарпатської області мотивоване тим, що позов ОСОБА_4 був необґрунтованим та недоведеним.
Зазначення в указаному судовому рішення про зміст листа колгоспу ім. Шевченка від 10.06.1985 № 127 на ім`я голови Свалявської міської ради депутатів трудящих, зокрема, щодо заїзду спеціального транспорту до вигрібної ями і туалету загального користування був передбачений з двору квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , є лише відтворенням змісту поданого до справи доказу та не впливає на предмет доказування у справі про встановлення земельного сервітуту щодо земельних ділянок після їх формування та набуття права приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Встановлено, що чотириквартирний будинок АДРЕСА_1 був зданий в експлуатацію у 1985 році. У ньому були надані квартири: АДРЕСА_9 – ОСОБА_10 , № 2 – ОСОБА_11 (колишнє прізвище ОСОБА_8 ), № 3 – ОСОБА_12 та № 4 – ОСОБА_5 . 
Згідно плану забудови земельної ділянки від 30.05.1985 за цими особами були закріплені присадибні ділянки: за ОСОБА_10 – 0,06 га, включаючи прохід і враховуючи, що він не має інших присадибних ділянок; за ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_5 - по 0,03 га враховуючи, що вони мають інші присадибні ділянки, заїзд спеціального транспорту до вигрібної ями і туалету загального користування був передбачений з двору квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 .
Ці обставини підтверджуються змістом листа голови колгоспу ім. Шевченка від 10.06.1985 № 127 на ім`я голови Свалявської міської ради депутатів трудящих, планом забудови земельної ділянки, та не заперечувалися учасниками процесу (а.с. 40, 29-30, 44-46, 33-39).
Учасниками справи визнано ту обставину, що нумерація будинку, в якому сторони мають квартири, змінювалася, будинок у різний час мав номери «30 «а»» і «30». 
Відповідач ОСОБА_3 вказувала, що їй належить квартира АДРЕСА_10 ), що є її зареєстрованим місцем проживання (а.с. 18).
Позивач ОСОБА_1 зазначав, що йому належить квартира АДРЕСА_11 ), котру ним зазначено адресою місця проживання у позовній заяві. 
Попереднім власником квартири АДРЕСА_11 ) була ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 27.11.2001 № 241 (а.с. 45 зворот).
Згідно Акту комісії розгляду земельних спорів від 29.09.2017, складеного на підставі заяви  ОСОБА_4 , цією комісією встановлено, що для доступу до своєї квартири  АДРЕСА_11 ОСОБА_4  змушена користуватися земельною ділянкою  ОСОБА_3 , так як іншого доступу (проходу) до власної квартири не має (а.с. 8). Також комісією встановлено, що ОСОБА_4  не має доступу (проїзду) до власних господарських споруд. Комісією міської ради запропоновано встановити земельний сервітут площею 0,0079 га (згідно додатку схеми). В акті вказано, що суміжні землевласники (землекористувачі) можуть за згодою сторін укласти земельний сервітут іншої площі та конфігурації (а.с. 8).
Відпорвідно до ч. 7. стт 319 ЦК України власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Законодавством України передбачено можливість користування чужим майном.
Так, згідно ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 100 ЗК України земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або за рішенням суду. 
Відповідно до ч. 4 ст. 101 ЗК України власник, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, має право вимагати від осіб, в інтересах яких встановлено земельний сервітут, плату за його встановлення, якщо інше не передбачено законом.
Види права земельного сервітуту визначає стаття 99 ЗК України, серед яких є, зокрема, право проходу та проїзду на велосипеді, право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.
Зазначена стаття визначає конкретних суб`єктів, між якими виникають відносини щодо сервітуту. Вимагати встановлення земельних сервітутів можуть власники або землекористувачі земельних ділянок. Ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природним станом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів відсутність можливості задовольнити потребу проїзду до своєї ділянки в інший спосіб та що встановлення сервітуту на земельній ділянці ОСОБА_3 у запропонований спосіб є найменш обтяжливим для власника такої ділянки.
Проте такі висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з неправильним застосування норм матеріального права.         Як роз`яснено в п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Позивач просив встановити сервітут в межах згідно з планом схемою можливого варіанту встановлення земельного сервітуту, розробленого ТзОВ «Зодчий і К», площею 0,0184 га.
Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 05.10.2021, за клопотанням ОСОБА_2 , що діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання:
1. Чи можливий проїзд (прохід) на земельну ділянку кадастровий номер 2124010100:01:026:0084, що належить ОСОБА_1 , без установлення сервітуту.
2. Які варіанти технічно можливі для встановлення сервітуту для проїзду (проходу) на земельну ділянку кадастровий номер 2124010100:01:026:0084, що належить ОСОБА_1 ?
3. Який з варіантів є найменш обтяжливим?
Згідно з висновком експерта №0004/2022 від 24.01.2022 за результатами земельно-технічної експертизи, проведеної по справі №306/1046/20:
- проїзд на земельну ділянку кадастровий номер 2124010100:01:026:0084, що належить ОСОБА_1 – відсутній. Прохід станом на час огляду здійснюється через земельну ділянку ОСОБА_13 ;
- запропоновано чотири варіанти влаштування сервітуту;
- найменш обтяжливим варіантом є № 3, згідно з яким влаштування сервітуту має умови та обмеження в частині ширини 3,38 метрів у найвужчому місці, яке обмежено огорожею та будівлею, така ширина відповідає ширині 2,75 метрів (проїзд ДБН В.2.3-5:2018) та може використовуватися для проїзду транспортом з відповідними габаритами по ширині. Довжини ліній між поворотними сервітуту становлять: 3,38 м, 5,46 м, 8,66 м, 3,92 м, 5,84 м, 4,90 м, 3,38 м, 4,15 м, 10,04 м, 8,89 м, 5,14 м.
Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду експерт ОСОБА_7 роз?яснив, що земельна ділянка позивача ОСОБА_1 відгороджена огорожею від сусідніх земельних ділянок (власників квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ), що унеможливлює потрапляння позивача до своєї земельної ділянки через земельні ділянки власників квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , а тому питання встановлення земельного сервітуту через ці земельні ділянки не розглядалось. 
Наявність огорожі підтверджено фототаблицями № 2, 3 до висновку експерта №0004/2022 від 24.01.2022 та не заперечувалося відповідачкою ОСОБА_3 .
Відповідач в судовому засіданні апеляційного суду, заперечуючи проти встановлення для позивача сервітуту через її земельну ділянку, вказувала, що у 1985 році при закріпленні присадибних ділянок за власниками квартир цього будинку, заїзд транспорту було передбачено з двору квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , який є двором загального користування. Вважає, що огорожу між земельними ділянками позивача та іншого сусіда можна розібрати та позивач зможе потрапити до своєї земельної ділянки через земельні ділянки власників квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 .
Вказані доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки обтяження сервітутом власників двох земельних ділянок є більш обтяжливим, ніж запропонований судовим експертом.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що використання позивачем своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки відповідача ОСОБА_3 та відсутня інша можливість у позивача здійснювати правомочності володіння та користування належним йому нерухомим майном, окрім встановлення земельного сервітуту.
Оскільки відсутні інші можливості потрапити на земельну ділянку, яка перебуває у власності позивача, а отже її використання неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки, належної ОСОБА_3 , судова колегія вважає, що для задоволення потреб позивача для ефективного використання земельної ділянки слід встановити сервітут, визначивши межі сервітуту згідно з варіантом № 3, зазначеним у висновку експерта від 24.02.2022 № 0004/2022, що на його думку є найменш обтяжливим для ОСОБА_3 як власника земельної ділянки.
Відповідач не запропонувала іншого менш обтяжливого для неї способу, ніж запропонований експертом згідно варіанту № 3. 
При цьому відмова ОСОБА_3 на встановлення земельного сервітуту фактично позбавляє позивача права проходу та проїзду до належної йому земельної ділянки.
У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
У вказаній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, суд вважає, що захід втручання у право власності ОСОБА_3 шляхом встановлення земельного сервітуту, відповідає критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Втручання в право на мирне володіння відповідачем належною їй на праві власності земельною ділянкою здійснено з дотриманням справедливого балансу між інтересами позивача та відповідача.
Оскільки цільове призначення земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тому доводи представника відповідача, що ОСОБА_3 не зможе використовувати свою земельну ділянку за цільовим призначенням, є необґрунтованими та не можуть бути взяті до уваги.
Оскільки відповідачка, категорично відмовляючись від встановлення сервітуту, своїх пропозицій щодо умов встановлення сервітуту, зокрема, щодо розмірів плати за сервітут, не подавала, а тому плату за встановлення та користування сервітутом слід визначити на запропонованих позивачем умовах – у розмірі 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту з оплатою до 31.12 щорічно. 
Також колегія суддів, за встановлених обставин, бере до уваги, що визначення судом особового земельного сервітуту тільки на ім`я позивача, може унеможливити в подальшому виконання даного рішення суду. З урахуванням тієї обставини, що для ефективного використання позивачем власної земельної ділянки, оскільки правом проходу чи проїзду автомобілем можуть користуватись й інші особи, як наприклад, члени сім`ї, знайомі, особи, що надають послуги, з використанням транспортних засобів, судова колегія вважає, що сервітут слід встановити безособовий. 
Невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до пунктів 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов ОСОБА_1 слід задовольнити частково. Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач просив встановити сервітут площею 0,0184 га. Колегія суддів вважає, що площу частини земельної ділянки, що передається під сервітут, слід визначити – 0,0098 га – фактично, половина із заявленої площі.
За подання позову в суді першої інстанції ОСОБА_1 було сплачено 840,80 грн (а.с. 1), за подання апеляційної скарги ним сплачено 1261,21 грн. (всього – 2102, 01 грн.). Тому, пропорційно до задоволеної частини вимог, на його користь із відповідача підлягає стягненню 1051 грн у відшкодування сплаченого судового збору.
Також ОСОБА_1 було сплачено 10296 грн за проведення земельно-технічної експертизи у справі № 306/1046/20, що підтверджується квитанцією № 0.0.2344196189.1 від 17.11.2021, а відтак на його користь із відповідача, пропорційно до задоволеної частини вимог, підлягає стягненню 5148 гривень за проведення судової земельно-технічної експертизи.
Крім цього, ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової допомоги із адвокатським бюро «Новікова та партнери», до якого надалі було укладено, зокрема, додаткову угоду № 1 від 11.03.2020 до договору про надання правової допомоги № 059 від 11.03.2020, додаткову угоду № 3 від 11.02.2021 до договору про надання правової допомоги № 059 від 11.03.2020. Апеляційному суду було надано заяву про розподіл судових витрат, в якій ставиться вимога стягнути з відповідача на користь позивача 6000 грн витрат на правничу допомогу, з яких 3000 грн при розгляді справи в суді першої інстанції та 3000 грн при апеляційному перегляді справи.
Представник відповідача проти стягнення витрат на правничу допомогу – заперечив. 
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
- часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
- обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
У суді першої інстанції до матеріалів справи було надано акт № 3/21 приймання-передачі правової допомоги від 18.01.2021 (а.с. 87), відповідно до якого адвокатським бюро «Новікова та партнери» на аналіз законодавства та судової практики витрачено 1 годину (вартість 500 грн), на підготовку позовної заяви витрачено 1,5 години (вартість 1500 грн, вартість години вказано 1000 грн), на представництво інтересів у Свалявському районному суду 1000 грн (без зазначення кількості затраченого часу). При цьому адвокатським бюро «Новікова та партнери» не мотивовано підставу зростання вартості 1 години витраченого часу на підготовку позовної заяви позовної заяви.
Також разом із даним актом було додано платіжні доручення № 1922618608 від 03.08.2020 щодо сплати ОСОБА_1 на користь адвокатського бюро «Новікова та партнери» 1500 грн та № 4357367508 від 21.01.20211 щодо сплати ОСОБА_1 на користь адвокатського бюро «Новікова та партнери» 1500 грн. (а.с. 84, 85). 
В суді апеляційної інстанції до заяви про розподіл судових витрат додано акт № 13/22 приймання-передачі правової допомоги від 24.06.2022, згідно з яким вартість представництва у Закарпатському апеляційному суді складає 3000 грн (4 засідання, кожне вартістю 750 грн); кредитове повідомлення № 6363934308 від 01.07.2022 щодо сплати ОСОБА_1 на користь адвокатського бюро «Новікова та партнери» 3000 грн. 
При цьому в акті № 13/22 приймання-передачі правової допомоги від 24.06.2022 будь-яких інших видів послуг правової допомоги на стадії апеляційного провадження не зазначено.
Колегія суддів враховує, що представник позивача ОСОБА_2 брала участь у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, зокрема 05.10.2021, 07.04.2022, 07.06.2022 та 19.07.2022. 
Виходячи з положень ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, враховуючи критерій реальності адвокатських послуг, їх необхідності, розумності їх розміру, підтвердженого часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт та виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін, колегія суддів вважає, що з позивача на користь апелянта у відшкодування витрат на правничу допомогу слід стягнути 4000,00 грн.
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Свалявського районного суду від 18 січня 2021 року – скасувати та увалити у справі нове рішення.
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Встановити ОСОБА_1 безособовий, платний та безстроковий земельний сервітут на постійне платне користування частиною земельної ділянки у АДРЕСА_3 з кадастровим номером 2124010100:01:026:0073, яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.05.2017, виданим державним нотаріусом Свалявської державної нотаріальної контори – для проходу та проїзду велосипедом, автомобілем, та іншими видами транспорту, визначивши наступні істотні умови сервітуту: 
1) площа частини земельної ділянки, що передається під сервітут – 0,0098 га; 
2) межі сервітуту визначити згідно з найменш обтяжливим варіантом № 3, зазначеним у висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 24.02.2022 № 0004/2022, а саме: влаштування сервітуту має умови та обмеження в частині ширини 3,38 метрів у найвужчому місці, яке обмежено огорожею та будівлею, така ширина відповідає ширині 2,75 метрів (проїзд ДБН В.2.3-5:2018) та може використовуватися для проїзду транспортом з відповідними габаритами по ширині. Довжини ліній між поворотними сервітуту становлять: 3,38 м, 5,46 м, 8,66 м, 3,92 м, 5,84 м, 4,90 м, 3,38 м, 4,15 м, 10,04 м, 8,89 м, 5,14 м. 
3) плата за встановлення та користування сервітутом – у розмірі 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту з оплатою до 31.12 щорічно, 
4) строк дії сервітуту – безстроковий. 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1051 гривню у відшкодування сплаченого судового збору, 5148 гривень за проведення судової земельно-технічної експертизи, та 4000 гривень витрат на професійну правничу допомогу. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 29 липня 2022 року. 

Головуюча:                                      

Судді: