ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

31 травня 2022 року	  м. Одеса	Справа № 916/3157/21	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді  Савицького Я.Ф.,
          суддів: Принцевської Н.М.,
                                                          Разюк Г.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”
на рішення Господарського суду Одеської області
від 21 грудня 2021 року (повний текст складено 21.12.2021)
по справі № 916/3157/21
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал”
до відповідача: Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”
про: стягнення 173 474,75грн,-

суддя суду першої інстанції: Погребна К.Ф.,
дата та місце винесення рішення: 21.12.2021, м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

          У жовтні 2021 року до Господарського суду Одеської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал»(далі-позивач) із позовною заявою до Житлово-будівельного кооперативу «Малиновський-11» (далі – відповідач, ЖБК ““Малиновський-11”), в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.06.2021 по 01.10.2021 у сумі 173   474,75 грн., а також відшкодувати позивачу за рахунок відповідача судові витрати.
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем, всупереч умов укладеного між сторонами договору про послуги водопостачання та водовідведення від 01.11.2000 року №4111/1 та додаткової угоди до нього від 07.09.2010 року 125/1-2 від 07.09.2010, належним чином не виконуються господарські зобов`язання в частині повної та своєчасної оплати за отримані послуги.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.12.2021 у справі №916/3157/21 (суддя Погребна К.Ф.) закрито провадження у справі   за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” в частині позовних вимог про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” частини основного боргу у сумі 45 940,65грн., у зв`язку з відсутністю предмету спору; позовні вимоги   Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” про стягнення 127 534,10грн. задоволено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що наявність заборгованості, нарахованої позивачем, відповідач у встановленому порядку не спростував належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог   Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11”   заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення за спірний період у сумі 127   534,10 грн.
При цьому, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача боргу в розмірі 45 940,65 грн. не підлягають задоволенню, оскільки оплата відповідачем цього боргу свідчить про відсутність предмету спору в цій частині позовних вимог, що відповідно до вимог   п.2 ч. 1   ст. 231 Господарського процесуального кодексу України   є підставою для закриття провадження у справі.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Житлово-будівельний кооператив “Малиновський-11” звернувся Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2021 року у справі №916/3157/21 у частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” боргу у сумі 127   534,10 грн. та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволені позовних вимог у сумі 127   534,10 грн.
Апелянт вказує, що відповідно до постанови НКРЕКП, за ліцензією АЕ№287964  на право провадження господарської діяльності з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, на Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” як на виконавця цих послуг в силу вимог Закона покладені зобов`язання укладати прямі договори у будинку №20 по вул. Архітекторська безпосередньо із індивідуальними споживачами цих послуг, які і повинні оплачувати їх виконавцю послуг та вчинити інші дії, передбачені законодавством України. Проте, відповідач не є підприємством питного водопостачання у розумінні Закону «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведенням», а відтак, не має підстав та повноважень виступати стороною договору.
Скаржник зазначив у своїй апеляційній скарзі, що приписами Розділу VIII прикінцевих положень Закону України №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що Договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом мають бути приведені у відповідність із ним до 1 січня 2006 року. Договори, що не приведенні у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність. Тобто, на думку апелянта, договір від 01.11.2000 року №4111/1 втратив чинність 01.01.2006 як такий, що не був приведений у відповідність із спеціальним законом №1875-IV, а отже саме з цих підстав додаткової угоди, укладені до втратившого силу основного договору, є нікчемними та окремого визнання їх втративши ми силу не потребують, адже додаткова угода є правочином, що вносить зміни виключно до вже існуючого та діючого договору. 
Крім того відповідач звертає увагу суду, що внаслідок змін законодавства, ЖБК «Малиновський 11» не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, не є ані споживачем, ані виконавцем послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, до того на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за ці послуги, а отже у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову щодо стягнення з ЖБК на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.  
Більш детально доводи Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” на рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2021 у справі №916/3157/21. Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
30.05.2022 від Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну, в якому позивач, вважає, що Господарський суд Одеської області ухвалив обгрунтове рішення, з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому просить апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2021 у справі №916/3157/21 залишити без змін.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно з приписами ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду  з прав людини як джерело права.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи наведене, а також принцип незмінності складу суду, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, з метою дотримання розумного строку судова колегія вважає за необхідне розглянути справу поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
З огляду на матеріали справи, 01.11.2000 року між КП “Одесводоканал” (Водоканал) та ЖБК “Малиновський-11”    (Абонент) укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення (населення) №4111/1, згідно з яким КП „Одесводоканал”          надає послуги з подачі питної води, а Абонент своєчасно сплачує надані йому послуги з водопостачання і водовідведення.
Відповідно до рішення сесії Одеської міської ради №2038- XXIV від 17.12.2003 до договору оренди цілісного майнового комплексу, КП “Одесводоканал” реорганізовано шляхом приєднання до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс». ТОВ «ІНФОКС» є правонаступником всіх прав та зобов`язань КП “Одесводоканал”, що підтверджується Статутом
Положеннями п. 1.1. Договору Позивач надає послуги з подачі питної води та прийому стічних вод на об`єкти відповідача у відповідності з додатками №1,2,3.
Пунктом 1.2. Договору передбачає обов`язок відповідача своєчасно сплачувати надані йому послуги водопостачання та водовідведення.
Згідно до умов п.2.1. договору сторони зобов`язуються керуватися “Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення міст і селищ України”, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994. №65, “Правилами технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення, затвердженими наказом Держжитлокомунгоспу України    від 05.07.1995 № 30;    “Правилами прийому виробничих стічних вод підприємств, установ і організацій в систему каналізації м Одеси, затверджених розпорядженням Одеської Обладміністрації    №87/А-98 від 09.02.1998 та іншими нормативними актами, прийнятими у встановленому порядку.
Згідно з умовами п. 3.2. договору оплата послуг водопостачання та водовідведення здійснюється щомісячно до 20 числа місяця, наступного за розрахунковим шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Водоканалу. 
У п. 5.3. договору встановлено, що договір          укладений та діє з 01.11.2000 року до 01.11.2015 Договір вважається продовженим на наступні 5 (п`ять) років, якщо за місяць до його припинення сторони не дійдуть згоди щодо внесення змін або припинити його дію.
Відповідний договір було підписано сторонами та скріплено, умови вищезгаданого договору сторонами не оспорюються. Крім того, доказів того, що даний договір було розірвано сторонами, припинено його дію у передбаченому чинним законодавством України порядку тощо матеріали  справи не містять. 
З огляду на матеріали справи, додатком №1 до договору є Дислокація об`єкті, а саме: місто Одеса, вулиця Архітекторська, будинок №20. 
07.09.2010 між сторонами укладено додаткову угоду №125/1-2 до договору, якою внесені зміни у договір,    а саме: 
1.В тексті договору найменування сторін “Водоканал” і “Абонент” у всіх відмінках замінити на “Виробник” і “Споживач” відповідно. 
2.Виключити із п. 2.1. договору абзац: “Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України ”, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994р. №65. 
3.Доповнити п. 2.1 договору новими абзацами: “Правилами користування системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Мінжитлокомунгоспу від 27.06.2008р. №190, Законом України “Про питну воду та питне водопостачання”, Законом України “Про житлово-комунальні послуги”.
4.П. 5.3 договору змінити, виклавши у новій редакції: “Договір діє з моменту укладення договору до 21.12.2015р. в частині надання послуг водопостачання та водовідведення. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважається продовженим на наступні п`ять років, якщо за місяць до його закінчення сторони не прийдуть до згоди внести зміни або припинити його дію. В частині розрахунків за надані послуги водопостачання та водовідведення договір діє до повного погашення заборгованості по даному договору”.    
Вищезгадана додаткова угода належним чином підписана сторонами, без заперечень та зауважень щодо невідповідності договору чинному законодавству тощо і скріплена їх печатками.
Окрім цього, матеріали справи не містять будь-яких звернень   відповідача до позивача щодо припинення дії договору, його нечинності тощо.
За твердженнями позивача, розрахунок заборгованості за послуги водопостачання та водовідведення в період з 01.06.2021 по 01.10.2021 здійснювалось за показанням приладу обліку води, які надавалися відповідачем за допомогою особового кабінету на офіційному сайті Філії “Інфоксводоканал", що підтверджується Звітом по абоненту №118100 та за тарифами, затвердженими Постановою НКРЕКП №2499 від 16.12.2020.
          Також Товариство з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” зазначило, що за адресою дислокації об`єкта Відповідача: м. Одеса, вул. Архітекторська, 20 знаходиться один субспоживач ФОП Іщенко М.В. на якого відкритий окремий особовий рахунок, в зв`язку з чим від наданих відповідачем обсягів водокористування вираховуються обсяги водокористування субспоживача відповідно даних його водолічильника.
На підтвердження наявності заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості (а.с. 10), відповідно до якого обсяг спожитої води та обсяг скинутих в каналізацію стічних вод з  червня 2021 по вересень 2021 склав: - за червень 2021 - 1409м3; - за липень 2021 - 1763м3; - за серпень 2021 - 1498м3; - за вересень 2021 - 1448м3. (із вирахування об`ємів субспоживача).
За посиланнями позивача, відповідач частково сплачував надані йому послуги за період з 01.06.2021 по 01.10.2021 в зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість у розмірі 173 474,75грн., що підтверджується розрахунком суми боргу з 01.06.2021 по 01.10.2021.
З метою досудового врегулювання спору Товариство з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” надіслало на адресу Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” акт звірки взаємних розрахунків за водопостачання та водовідведення №949682 від 07.10.2021 (а.с. 15), а також досудове попередження, в якому ЖБК “Малиновський-11” повідомлялось про заборгованість у розмірі 173   474,75 грн. та необхідність протягом 5-ти днів з моменту отримання цього досудового попередження сплатити заборгованість.
Проте, за твердження позивача вказана заборгованість сплачена не була, що й стало підставою для звернення Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» звернулось з відповідним позовом до господарського суду Одеської області
Після звернення позивача до суду з позовом відповідачем здійснено часткову оплату боргу в розмірі 45       940,65    грн., що підтверджується бухгалтерською довідкою та позивачем подано до суду заяву про закриття провадження в частині позовних вимог в розмірі    45    940,65 грн.
Окрім цього, на підтвердження часткових оплат за послуги водопостачання водовідведення наданні позивачем, скаржником до апеляційного суду надано копії платіжних доручень, які колегією суддів не приймаються в якості належних та допустимих доказів по справі з огляду на вимоги   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тобто, з огляду на те, що надані апелянтом до суду апеляційної інстанції платіжні доручення не було подано суду першої інстанції під час розгляду справи по суті та за вимогами апеляційної скарги, клопотання апелянта про долучення таких доказів до матеріалів справи у зв`язку із неможливістю подати їх до суду першої інстанції не заявлене, обов`язок у колегії суддів щодо встановлення обставин, пов`язаних із наданням оцінки поданими скаржником копіями платіжних доручень   відсутній.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Скаржником рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині стягнення з відповідача суми нарахованої позивачем заборгованості за договором про надання послуг з водопостачання та водовідведення, у розмірі 127   534,10 грн., оскільки, на думку відповідача, останній не може вважатися споживачем послуг з водопостачання та водовідведення багатоквартирного будинку по вул. Архітекторська, 20 у м. Одесі, з огляду на що рішення суду переглядається лише в межах зазначених доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до вимог   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України.
За положеннями ч.1, п.1 ч.2 ст.11 Цивільного Кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управленою стороною, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до п.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно до п. 1 ст. 628 Цивільного Кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно вимог ст. 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 193 Господарського Кодексу України та статтею 526 Цивільного Кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 Господарського кодексу України).
Приписами ч. 1, 2 ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
У письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ст. 208 Цивільного кодексу України).
Згідно із ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 Цивільного кодексу України).
З огляду на матеріали справи та на норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами склалися правовідносини врегульовані фактичними договірними відносинами у сфері надання послуг.
Згідно з частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зазначені положення можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Відповідно до частини 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Закон України "Про питну воду та питне водопостачання" визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування системи питного водопостачання, спрямовані на гарантоване забезпечення населення якісною та безпечною для здоров`я людини питною водою.
В ст. 1 "Про питну воду та питне водопостачання" встановлено, що централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об`єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов`язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води; централізоване водовідведення - господарська діяльність з відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об`єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов`язаних єдиним технологічним процесом. 
Згідно з положеннями ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" споживачі питної води зобов`язані, зокрема, своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення.
Пунктами 3.1, 3.7 Правил водокористування визначено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються на основі показників засобів обліку; розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, між сторонами по справі існують договірні відносини щодо надання послуг водопостачання та водовідведення позивачем відповідачу на підставі договору від 01.11.2000 року №4111/1, даний факт не оспорюється сторонами по справі. 
Крім того, додатковою угодою від   07.09.2010 року №125/1-2, укладеною між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інфокс", м. Київ, в особі філії   Інфоксводоканал, м.Одеса та Комунальним підприємством   «Одесводоканал»   (Водоканал) та Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса, якою сторони внесли зміни до договору від 01.11.2000 року №4111/1; Додатком №1 дислокації об`єктів до договору на послуги водопостачання та водовідведення, яким сторони погодили дислокацію об`єктів: ЖСК вул. Архітекторська, 20 у м. Одесі; звітом, наданим позивачу Житлово-будівельним кооперативом "Малиновський-11", м. Одеса про водоспоживання та водовідведення за вищевказаною адресою, за червень вересень 2021 року, який містить не тільки печатку позивача про його прийняття,   а й визначено відповідачем період надання послуг позивачем, номер прибору обліку, показання лічильника,   у сукупності встановлено факт обумовлення сторонами внесення змін до укладеного договору, його виконання відповідачем без заперечень та зауважень.
Згідно ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно ч. 2    ст. 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1    ст. 639 Цивільного кодексу України).
Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1, 2 ст. 640 Цивільного кодексу України).
Отже, в силу частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України, яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сторони за спірним договором продовжують виконувати договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення, що визначений в якості підстави позову.
З огляду на матеріали справи, Житлово-будівельним кооперативом “Малиновський-11” був поданий звіт про споживання та відведення води, крім того частково сплачувалась заборгованість за господарськими зобов`язаннями перед позивачем на підставі спірного договору. Відповідні дії, дають смогу колегії суддів дійти висновку, що ЖБК  “Малиновський-11” своїми діями підтвердив факт існування між ними саме тих договірних правовідносин , про які зазначає позивач, а отже, між сторонами виникли майново-господарські договірні зобов`язання.
Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
За таких обставин обов`язок доведення факту своєчасності здійснення оплати за надані послуги закон покладає в даному випадку – на відповідача у справі.
Проте, Житлово-будівельний кооператив “Малиновський-11” не надав жодних допустимих та належних доказів оплати за наданні позивачем послуги з водопостачання та водовідведення на загальну суму у розмірі 127   534,10 грн.
          Щодо твердження скаржника, що договір від 01.11.2000 року №4111/1 втратив чинність 01.01.2000  року,як такий, що не був приведений у відповідність із спеціальним Законом №1875- IV, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 6 і 627 Цивільного кодексу України передбачено свободу договору, що полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Необхідно зазначити, що свобода договору передбачає не лише право сторін вільно виявляти волю на вступ у договірні відносини, але включає також можливість визначати зміст договору, у тому числі і визначати способи забезпечення договірних зобов`язань та гарантії прав сторін. Саме така свобода обмежується рамками чинних нормативних актів, звичаїв ділового обороту, а дії сторін повинні відповідати вимогам розумності, добросовісності та справедливості.
Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України). При цьому, законодавець передбачив, що спрямування сторін договору має презюмувати безперечне виконання договірних зобов`язань.
Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.
З огляду на матеріали справи, колегія суддів встановила, що спірний договір та додаткова угода до нього не є припиненою, визнаним недійсним у встановленому законом порядку, а відтак, господарське зобов`язання, яке має виконуватися сторонами, також є діючим, бо умовами спірного договору та додаткової угоди до нього. Відповідно до пункту п.5.3 додаткової угоди було узгоджено між сторонами, що договір діє з моменту його укладення і до 31.12.2015 року в частині надання послуг водопостачання та водовідведення. Договір в частині надання послуг водопостачання та водовідведення вважається продовженим на наступні п`ять років, якщо за місяць до його закінчення сторони не дійдуть згоди внести зміни або припинити його дію. В частині розрахунків за отримані послуги водопостачання та водовідведення договір діє до повного погашення заборгованості по ньому.
Тобто, враховуючи вище викладене, договір №4111-1 від 01.11.2000 року є дійсним, та може вважатися таким, що породжує відповідні права та обов`язки у сторін. Жодних  доказів звернення відповідача по справі або з зустрічним позовом, або з позовом в окремому провадженні про визнання вказаного скаржником договору та додаткової угоди до нього такими, що не відповідають вимогам закону, припиненим або розірваним матеріали справи не містять.
Враховуючи в вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що договір від 01.11.2000 року №4111/1, укладений між сторонами втратив чинність 01.01.2006 року, та, відповідно додаткові угоди до нього є нікчемними і окремого визнання їх такими, що втратили силу, не потребують.
Відповідно до вимог ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
          Згідно ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
          У відповідності до ст.76 ГПК належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
          Зі змісту ст. 77 ГПК вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
          Статтею 86 Господарського процесуального кодексу встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
          Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, в даному випадку відповідачем не доведено належними та допустимими доказами невиконання позивачем зобов`язань за Договором №4111/1 від 01.11.2000 року, а відтак відсутності свого обов`язку щодо здійснення оплати за цим Договором.
          Проте, з огляду на звіт – додаток до звірки за червень 2021- жовтень 2021 року, який доданий позивачем до матеріалів справи можливо встановити, що саме Житлово-будівельний кооператив "Малиновський-11" має відповідний  прибор обліку №201301006893, відповідачем не заперечується існування договірних відносин щодо надання послуг саме між ним та позивачем, адже останнім підтверджено в апеляційній скарзі, що позивачем, за спірний період та у подальшому надано Житлово-будівельному кооперативу "Малиновський-11" послуги з водопостачання та водовідведення, які були частково оплачені споживачем. 
Крім того, не приймаються до уваги посилання на зазначену ним судову практику, оскільки в даному випадку відповідач не довів ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними доказами по справі, що він не є балансоутримувачем визначеного в договорі об`єкту водокористування та колективним споживачем послуг позивача за спірним договором, у якого наявний відокремлений прилад обліку, що не виключає можливість для останнього привести у відповідність до зазначених ним Правил свої стосунки з позивачем шляхом розірвання діючого договору тощо у випадку такої необхідності. 
Отже, враховуючи зазначені вище обставини, колегія суддів Південно-західного господарського суду зазначає про правомірність висновків, викладених у оскаржуваному рішенні Господарського суду Одеської області щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю “Інфокс” в особі філії “Інфоксводоканал” про стягнення з відповідача заборгованості за водопостачання та водовідведення у розмірі 127   534,10 грн. за період з червня 2021 року по вересень 2021 року, при цьому доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є такими, що спростовуються наявними матеріалами справи та висновками суду.
Відповідно до    ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»    суди застосовують при розгляді справ    Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод    та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010р. у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини    зазначив, що хоча пункт 1    статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод    зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Вагомим аргументам апеляційної скарги колегією суддів надано оцінку; решта аргументів не є суттєвими доводами, або взагалі не має значення для    вирішення справи.
          Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає приписам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, норми чинного законодавства місцевим господарським судом застосовані правильно, а мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для його скасування.
          За таких обставин, апеляційна скарга Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2021 у справі №916/3157/21 залишається без змін.
          Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.                                                                                
          Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу “Малиновський-11” залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.12.2021 у справі №916/3157/21  - без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.

Суддя                                                                                          Принцевська Н.М.

        Суддя                                                                                          Разюк Г.П.