Постанова
Іменем України
 
22 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 489/6398/20
 
провадження № 61-18279св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,
треті особи: приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Кирик Ольга Анатоліївна, Чорнєй Віта Володимирівна ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2021 року у складі судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Тищук Н. О., Лівінського І. В., Шаманської Н. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ»), треті особи - приватні нотаріуси Київського міського нотаріального округу Кирик О. А. та Чорнєй В. В. , про визнання недійсним в частині договору відступлення права вимоги та договору про передачу прав за договорами про забезпечення, скасування рішення нотаріуса про реєстрацію прав та самого права іпотекодержателя.
 
Позов мотивовано тим, що 09 липня 2007 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ «АКПІБ» кредитний договір № 669-04/07, за умовами якого отримала 50 000,00 доларів США, з процентною ставкою 12 %, на строк до 07 липня 2017 року. На забезпечення виконання цього договору, того ж дня укладено іпотечний договір, за яким позивачка передала в іпотеку банку житловий будинок по 
АДРЕСА_1 .
 
08 листопада 2007 року позивачка уклала з ПАТ «АКПІБ» договір про іпотечний борг № 1441/04-17, за умовами якого отримала 15 000,00 доларів США, з процентною ставкою 12,5 %, на строк до 03 листопада 2017 року. Цього ж дня, на забезпечення виконання вказаного договору, було укладено іпотечний договір, за яким позивачка передала в іпотеку банку земельну ділянку по АДРЕСА_2 . 
 
17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір відступлення прав вимоги та Договір про передачу прав за договорами забезпечення. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О. А.
 
У жовтні 2019 року позивачка отримала від ТОВ «Кредитні ініціативи» вимогу про повернення заборгованості, яка виникла станом на 20 серпня 2019 року у розмірі 131 113,16 доларів США. Також її повідомлено, що у протилежному випадку стягнення буде звернуто на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання спору. У травні 2020 року отримала аналогічну вимогу з зазначенням суми боргу у розмірі 149 311,00 доларів США станом на 23 квітня 2020 року.
 
Позивачка вказувала, що строк дії договору сплинув, банк вже скористався своїм правом вимоги шляхом звернення до суду, та є два судових рішення про стягнення заборгованості, які набули законної сили, позивачка вважала, що банк відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» недійсне право грошової вимоги. 
 
ОСОБА_1 просила визнати договір про відступлення права вимоги, укладений між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» недійсним в частині передачі прав за її кредитними договорами, визнати недійсним договір про передачу прав за договорами забезпечення, укладений між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині іпотечних договорів укладених між нею та ПАТ «АКПІБ», скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. від 29 листопада 2013 року за № 8479813 про реєстрацію ТОВ «Кредитні ініціативи» іпотекодержателем земельної ділянки по АДРЕСА_2 ; та рішення № 8481665 про реєстрацію ТОВ «Кредитні ініціативи» іпотекодержателем житлового будинку по АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію прав іпотекодержателя.
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13 травня 2021 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду 
від 28 вересня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що кредитним та забезпечувальним договорами не передбачено будь-яких обмежень щодо відступлення прав вимоги та не потребується згоди боржника при вчиненні цих дій. Крім цього, у момент вчинення договору про відступлення прав вимоги були дотримані усі передбачені законодавством вимоги щодо його укладення.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
08 листопада 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не з?ясовано, який саме договір укладений сторонами з урахуванням всієї сукупності його суттєвих ознак. Факт відступлення (набуття) та передачі прав вимоги по кредитним і іпотечним договорам, належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджено, а оспорювані правочини укладено в порушення вимог чинного законодавства, тому з огляду на частину першу статті 203 та статтю 215 ЦК України мають бути визнані недійсними.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 березня 2021 року в справі № 906/1174/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ленінського районного суду міста Миколаєва.
 
13 травня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи 
 
09 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ «АК Промінвестбанк» укладено договір про іпотечний борг № 669-04/07, за яким позичальниці надано 50 000,00 доларів США, з процентною ставкою 12 %, на строк до 07 липня 
2017 року. На забезпечення виконання цього договору того ж дня між сторонами укладено іпотечний договір, за яким позичальниця передала в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1 .
 
08 листопада 2007 року між позивачкою та ПАТ «АК Промінвестбанк» укладено договір про іпотечний борг №1441/04-17, за яким позичальниці надано 
15 000,00 доларів США, з процентною ставкою 12,5 %, строком до 03 листопада 2017 року. На забезпечення виконання цього договору того ж дня укладено іпотечний договір, за яким позичальниця передала в іпотеку земельну ділянку по АДРЕСА_2 .
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальницею боргових зобов`язань рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 вересня 2009 року на користь банку стягнуто 276 790,05 грн кредитної заборгованості за договором № 669-04/07 від 09 липня 2007 року.
 
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 10 листопада 2009 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКПІБ2 стягнуто 116 771,66 грн кредитної заборгованості за договором № 1441/04-17 від 08 листопада 2017 року.
 
17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «АКПІБ» укладено Договір відступлення прав вимоги та Договір про передачу прав за договорами забезпечення, за умовами якого ПАТ «АКПІБ» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за договором про іпотечний кредит від 08 листопада 2007 року та кредитним договором від 09 липня 2007 року укладеними з 
ОСОБА_3 .
 
Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно іпотекодержателем земельної ділянки по АДРЕСА_2 та житлового будинку по АДРЕСА_1 є ТОВ «Кредитні ініціативи» згідно договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 
2012 року. Державну реєстрацію проведено 29 листопада 2013 року.
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання частково недійсним Договору відступлення прав вимоги та Договору про передачу прав за договорами забезпечення, позивачка посилалась на те, що судовими рішеннями вже стягнуто з позивачки заборгованість по договору, тобто банк вже реалізував своє право вимоги про стягнення заборгованості, а тому банк передав недійсне право грошової вимоги. Також позивачка посилалась на те, що факт передачі прав вимоги нічим не підтверджується та вона не була повідомлена іпотекодержателем про відступлення права вимоги.
 
За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
 
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
 
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). 
 
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі 
№ 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено порівняльний аналіз договорів відступлення права вимоги та факторингу і зроблено правовий висновок такого змісту.
 
Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.
 
Договір факторингу має наступні ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови.
 
З наведеного слідує, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
 
Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
 
Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому.
 
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справ, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Судами правильно враховано, що оспорюваний договір відступлення прав вимоги за його ознаками є договорами, за якими кредитор ПАТ «АКПІБ» у зобов`язаннях за кредитними договорами та договорами іпотеки замінений на ТОВ «Кредитні ініціативи як нового кредитора. За умовами оспорюваного договору до ТОВ «Кредитні ініціативи перейшло право вимагати виконання зобов`язань за кредитними договорами та договорами іпотеки. 
 
Такий висновок судів попередніх інстанцій відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19.
 
Вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чорнєй В. В. від 29 листопада 2013 року за № 8479813 про реєстрацію ТОВ «Кредитні ініціативи» іпотекодержателем земельної ділянки по 
АДРЕСА_2 , рішення № 8481665 про реєстрацію ТОВ «Кредитні ініціативи» іпотекодержателем житлового будинку по 
АДРЕСА_1 та скасування державної реєстрації прав ТОВ «Кредитні ініціативи» як іпотекодержателя, як видно зі змісту заяви про зміну предмету позову, позивачка пов`язувала лише з недійсністю підстави для проведення такої реєстрації, а тому суди правильно відмовили в задоволенні цих вимог, як похідних від вимог про визнання недійсним спірних Договорів.
 
Посилання касаційної скарги на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки судів не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, 
від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 28 вересня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська