УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2022 року
м. Київ
справа № 369/17175/21
провадження № 61-5762ск22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В., 
розглянувши питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від                  07 червня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту. Разом з позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня               2021 року заяву задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно із забороною відчуження на земельну ділянку площею 0,0937 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 3222410300:01:028:5123, власником якої є ОСОБА_2 .
Постановою Київського апеляційного суду від  07 червня 2022 року ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви відмовлено.
24 червня 2022 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 07 червня               2022 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки на переконання заявника ним було доведено наявність загрози відчуження спірної земельної ділянки. Заявник вважає. що судом апеляційної інстанції відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову лише з тієї підстави, що позивачем було заявлено позовну вимогу немайнового характеру, внаслідок чого вказує, що такі судження є помилковими. Оскільки не спрямовані до досягнення ефективного захисту порушеного права.
Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що вимоги заяви про забезпечення позову у спосіб, обраний позивачем, є неспівмірними з  позовними вимогами, які мають немайновий характер.
Згідно частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
У пункті 1 частини першої статті 150 ЦПК України зазначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Згідно зі статтею 151 ЦПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини її звернення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі                        № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову має бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог з метою захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції необхідно було встановити, чи співмірні заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно позовним вимогам про встановлення земельного сервітуту.
З мотивувальної частини оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції, вивчивши позовну заяву, вимоги заяви про забезпечення позову та їх аргументованість, надавши оцінку їх співвідношенню, дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову виходячи з такого. На переконання суду апеляційної інстанції обрані позивачем заходи забезпечення позову були неспівмірними з вимогами позовної заяви, а також позивачем не було достатньо обґрунтовано припущення про те, що невжиття таких заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Таким чином, дії суду апеляційної інстанції повністю відповідають передбаченому процесуальним законом застосуванню норми права для вжиття заходів забезпечення позову, а доводи касаційної скарги такого висновку апеляційного суду не спростовують, натомість зводяться до переоцінки обставин та доказів, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції не уповноважений надавати оцінку доказам і обставинам стосовно співмірності обраних позивачем заходів забезпечення позову та позовних вимог, в зв`язку з чим незгода заявника з оцінкою обставин та доказів не може слугувати підставою для відкриття касаційного провадження у справі. В свою чергу доводи касаційної скарги не обґрунтовують належним чином порушення судом норм процесуального права.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому за таких підстав у відкритті касаційної скарги на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.
Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення земельного сервітуту.
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                                    І. В. Литвиненко  
 
А. І. Грушицький
 
Є. В. Петров