ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 676/5250/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/1117/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Костенка А.М.,
       секретар        судового засідання        Журбіцький В.О.,
       з участю        представниці позивачки-відповідачки         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Бокуліч Зоя Василівна, про усунення від права на спадкування та позовом  ОСОБА_3  до  ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст первісних позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Бокуліч З.В. (далі – приватний нотаріус Бокуліч З.В.), про усунення від права на спадкування.
ОСОБА_2 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік, ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилася спадщина на все належне йому майно. Спадкоємцями ОСОБА_4 першої черги за законом є вона, його дружина ОСОБА_2 , а також його діти – дочка від першого шлюбу, ОСОБА_3 , і дочки від другого шлюбу, ОСОБА_5 , ОСОБА_5 . Сторони прийняли спадщину в установленому законом порядку, водночас  ОСОБА_5 і ОСОБА_5 відмовилися від прийняття спадщини на користь позивачки, тому вона має право на ѕ частки спадкового майна. З березня 2015 року ОСОБА_4 хворів на тяжке захворювання, перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Протягом усього періоду хвороби позивачка разом з дочками,  ОСОБА_5  і ОСОБА_5 , опікувалася ОСОБА_4 і несла витрати на його лікування. У свою чергу, відповідачка не цікавилася станом здоров`я батька та ухилялася від надання йому будь-якої допомоги.
За таких обставин ОСОБА_2 просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
ОСОБА_3 зазначила, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_4 , відкрилася спадщина на: житловий будинок загальною площею 54,6 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (далі – житловий будинок); земельну ділянку площею 0,250 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за тією ж адресою (далі – присадибна ділянка); земельну ділянку площею 0,454 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства, розташовану там же (далі – земельна ділянка); ј частки нежитлової будівлі площею 60,9 кв.м по АДРЕСА_1 (далі – нежитлова будівля). Оскільки сторони прийняли спадщину в установленому законом порядку, а  ОСОБА_5 і ОСОБА_5 відмовилися від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 , то позивачка набула право на ј частки спадкового майна. Наразі вона не може оформити право на спадщину після смерті ОСОБА_4 через відсутність правовстановлюючих документів на майно.
За таких обставин ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на ј частки житлового будинку, ј частки присадибної ділянки, ј частки земельної ділянки та ?/?? частки нежитлової будівлі.

Процесуальні дії суду першої інстанції

Ухвалою від 12 квітня 2017 року позови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 об`єднані судом першої інстанції в одне провадження.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2022 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.
Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на ⅛ частину житлового будинку з погосподарськими будівлями, що знаходиться в с. Червона Чагарівка, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, який на праві власності належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 3 квітня 1997 року, виданого на підставі рішення виконкому Колибаївської сільської ради за №12 від 28 березня 1997 року, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янці-Подільському, Хмельницької області.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом право власності на ⅛ частину земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території с. Червона Чагарівка Колибаївської сільської ради, яка на праві власності належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ХМ 05017 від 25 червня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №207, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янці-Подільському, Хмельницької області.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, право власності на ј частину земельної ділянки площею 0,454 га для ведення особистого підсобного господарства, розташованої на території с. Червона Чагарівка Колибаївської сільської ради, яка на праві власності належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ 05017 від 25 червня 1997 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №207, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янці-Подільському, Хмельницької області.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, право власності на ?/?? частину нежитлової будівлі площею 60,9 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна в реєстрі прав власності на нерухоме майно: 23779977, Ѕ частина якої на праві приватної спільної часткової власності належала ОСОБА_4 на підставі рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 9 червня 2008 року, після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кам`янці-Подільському, Хмельницької області.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 545 грн 70 коп. витрат по сплаті судового збору та 2 500 грн витрат на правову допомогу.
В решті позову відмовлено.
Суд виходив з того, що факт перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та факт ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги батькові не доведені належними і допустимими доказами. Також у справі відсутні дані про те, що ОСОБА_3 мала змогу здійснювати догляд за ОСОБА_4 , однак умисно уникала цього, а спадкодавець потребував саме її допомоги. Оскільки до самої смерті ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані, самостійно вів підсобне господарство та особисто вирішував побутові питання, то позов  ОСОБА_2 є необґрунтованим.
До складу спадщини ОСОБА_4 увійшли Ѕ частина житлового будинку, Ѕ частина присадибної ділянки, земельна ділянка та ј частина нежитлової будівлі, внаслідок чого ОСОБА_3 набула право власності у порядку спадкування на ј частину цього майна.
У зв`язку з частковим задоволенням зустрічного позову з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 2 545 грн 70 коп. судового збору та 2 500 грн витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги  ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в зустрічному позові відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 ухилялася від надання допомоги батькові, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, внаслідок чого вона не має права на спадщину після смерті ОСОБА_4 . Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкових висновків із вирішення спору. Крім того, суд безпідставно стягнув з ОСОБА_2 2 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких не підтверджений належними доказами.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги  ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру присудженої їй частки у спадковому майні та визнати за нею право на ј частки житлового будинку і ј частки присадибної ділянки посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що житловий будинок і присадибна ділянка належали ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, внаслідок чого після його смерті відкрилася спадщина на це майно в цілому, а ОСОБА_3 набула право на ј частки спадкового майна. Суд першої інстанції не врахував указані обставини та дійшов неправильного висновку щодо складу спадщини ОСОБА_4 .

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині.
ОСОБА_3 не подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .
Приватний нотаріус Бокуліч З.В. не висловила своєї позиції щодо апеляційних скарг.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.
Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 – задовольнити.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, не застосував норми ст.ст. 24, 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі – КпШС України), ст.ст. 57, 61, 62 Сімейного кодексу України (далі – СК України) і неправильно витлумачив норми ст. 1218 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду в частині розміру часток у праві власності на спадкове майно підлягає зміні.
Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.
В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 17 липня 1991 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_5 є дітьми ОСОБА_4 
6 серпня 2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Ганасюк Н.П. (зареєстровано в реєстрі за №759), яким належну йому на праві приватної власності земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,42 га, що належала йому на підставі державного акта на право власності на землю серії РІ №848443, заповів ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на вказану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також на житловий будинок, присадибну ділянку, земельну ділянку, ј частки нежитлової будівлі.
Протягом шести місяців з часу відкриття спадщини ОСОБА_3 від свого імені та імені ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) і ОСОБА_5 (4 серпня 2016 року) подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто в останній день строку для прийняття спадщини (враховуючи, що 10 вересня 2016 року припадає на вихідний), ОСОБА_5 і ОСОБА_5 подали нотаріусу заяви про відкликання раніше поданої заяви про прийняття спадщини та відмову від належної їм частки спадкового майна на користь ОСОБА_2 .
Листами приватного нотаріуса Бокуліч З.В. від 1 листопада та 27 грудня 2016 року відмовлено ОСОБА_6 і ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

а) щодо позову ОСОБА_2 .

Застосовані норми права

Статтями 1216, 1217 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях 1261-1265 цього Кодексу.
За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
В силу ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що спадщиною є сукупність прав та обов`язків, які в разі смерті фізичної особи (спадкодавця) переходять від нього до інших осіб (спадкоємців).
За відсутності заповіту спадкування здійснюється за законом. До спадкоємців першої черги за законом відносяться діти, дружина та батьки спадкодавця.
Суд може ухвалити рішення про усунення особи від права на спадкування за законом, якщо при вирішенні такої справи буде встановлено як факт ухилення спадкоємця від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Також судом має бути встановлено ту обставину, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну й фізичну змогу надавати таку допомогу.
При цьому ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавця, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчинила необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Медична документація щодо ОСОБА_4 , зокрема: консультативний висновок від 8 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 5); імуногістохімічне дослідження №831/15 від 7 травня 2015 року (т. 1 а.с. 27); виписки із медичної карти стаціонарного хворого №4608 і 1/1402 (т. 1 а.с. 28, 37); багатошарова комп`ютерна томографія від 2 липня та 8 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 30-34); медична карта амбулаторного хворого (т. 1 а.с. 50-57), об`єктивно та достовірно вказує на те, що протягом 2015-2016 років ОСОБА_4 хворів на тяжке захворювання, неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно. Водночас ці документи не підтверджують факт перебування ОСОБА_4 у безпорадному стані через тяжку хворобу та потребу ним стороннього догляду, в тому числі допомоги ОСОБА_3 .
В суді свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 вказали на те, що до самої смерті ОСОБА_4 самостійно пересувався та обходив себе, вирішував побутові питання, особисто вів фермерське та підсобне господарство.
Згідно довідок Колибаївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 17 березня 2016 року №456 і 24 травня 2016 року №901 (т. 1 а.с. 58, 59) на день смерті ОСОБА_4 проживав разом із дружиною ОСОБА_2 і дочкою ОСОБА_5 у житловому будинку.
Платіжний документ (т. 1 а.с. 23) свідчить про те, що 30 серпня 2015 року ОСОБА_3 переказала батькові ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 100 євро.
Із електронної переписки ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 29, 35-36, 131-143) слідує, що вона консультувалася у лікарів щодо захворювання та лікування  ОСОБА_4 , цікавилася у близьких родичів щодо стану здоров`я батька, передавала через знайомих для нього медичні препарати та запрошувала його для лікування за кордон.
Також із письмових доказів (т. 1 а.с. 38-49) вбачається, що ОСОБА_3 проживає в Італійській Республіці та є особою з інвалідністю.
В суді свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 підтвердили факт передавання у 2015 році  ОСОБА_3 з Італійської Республіки ліків для ОСОБА_4 .
Отже, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що ОСОБА_4 через тяжку хворобу перебував у безпорадному стані, тобто не міг самостійно забезпечити умови свого життя та потребував сторонньої допомоги, а  ОСОБА_3 ухилилася від надання йому такої допомоги.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов  ОСОБА_2  є недоведеним, а підстави для усунення ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті батька ОСОБА_4 відсутні.
Посилання  ОСОБА_2  на обґрунтованість своїх вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про недотримання судом норм матеріального права є безпідставними.

б) щодо позову ОСОБА_3 .

Застосовані норми права

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.  Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.  Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України та ст. 16 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність» (далі – Закон №697-ХІІ), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Аналогічні положення містяться у ст. 60 чинного СК України.
За змістом ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
Як передбачено ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу;  майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;  земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
9 лютого 2011 року набрав чинності Закон України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», яким ст. 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Ця норма була виключена 13 червня 2012 року Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким також визначено, що земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.
Згідно з ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Схожі за змістом правовідносини врегульовано ч. 1 ст. 70 СК України.
В силу ч. 1 ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Аналогічні положення закріплені у ч. 1 ст. 62 СК України.
Частиною 1 статті 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Із положень ч. 1 ст. 1267 ЦК України слідує, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
За змістом ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
В силу ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
До 1 січня 2004 року майнові права та обов`язки подружжя регулювалися КпШС України та Законом №697-ХІІ.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 22 КпШС України (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У свою чергу, майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю цього подружжя. Також є особистою приватною власність одного з подружжя земельні ділянки, набуті подружжям за час шлюбу в порядку приватизації земель державної або комунальної власності, не в період з 9 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року.
Законом (ч. 1 ст. 25 КпШС України, ч. 1 ст. 62 СК України) встановлено спеціальні умови, з настанням яких об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Так, умовою визнання особистого майна одного з подружжя об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є істотне збільшення його вартості (якісних характеристик) унаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (тенденцій загального подорожчання конкретного майна).
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Об`єктом спадкування можуть бути лише права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент його смерті. Частки спадкоємців першої черги за законом у спадщині є рівними.
Право на спадщину переходить лише до спадкоємців, які прийняли спадщину в установленому порядку. Спадкоємець може відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, внаслідок чого частка останнього збільшується за рахунок частки спадкоємця, який відмовився від спадщини.
Із матеріалів справи слідує, що за договором купівлі-продажу від 24 лютого 1989 року, посвідченим виконавчим комітетом Колибаївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області (т. 2 а.с. 205), ОСОБА_4 набув глинобитний житловий будинок у с. Чагарівка, загальною площею 40 кв.м, жилою площею 30 кв.м. Указаний житловий будинок був об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_13 та ОСОБА_4 і після поділу майна (т. 2 а.с. 209) відійшов останньому.
Рішенням виконавчого комітету Колибаївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 26 травня 1995 року №22.5 (т. 2 а.с. 225) ОСОБА_4 дозволено будівництво житлового будинку в с. Чагарівка на земельній ділянці площею 0,75 га, з яких 0,25 га виділяється під забудову, зі знесенням ветхого старого будинку.
3 квітня 1997 року ОСОБА_4 одержав свідоцтво про право особистої власності на цегляний житловий будинок загальною площею 77,3 кв.м, житловою площею 60,2 кв.м, до складу якого входили сарай-літня кухня з блоків і огорожа з шиферу (т. 1 а.с. 238-241, 243).
Рішенням Колибаївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області від 2 квітня 1993 року №3 передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,704 га, з якої 0,25 га – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, а 0,454 га – для ведення особистого підсобного господарства, розташовану в с. Червона Чагарівка. На підставі цього рішення 25 червня 1997 року Колибаївська сільська рада Кам`янець-Подільського району Хмельницької області видала ОСОБА_4 державний акт на право приватної власності на землю серії ХМ №05017, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власноті на землю за №207 (т. 1 а.с. 242).
Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_4 купив житловий будинок до шлюбу з ОСОБА_2 . У свою чергу присадибна ділянка набута ОСОБА_4 за час шлюбу з ОСОБА_2 у порядку приватизації земель комунальної власності.
Протягом 1995-1997 років ОСОБА_4 здійснив будівництво (чи реконструкцію) житлового будинку та набув його в особисту власність. За життя чоловіка ОСОБА_2 не оспорювала набуття ним права особистої приватної власності на нерухоме майно. Водночас ОСОБА_2 не подала суду належних і допустимих доказів про істотне збільшення вартості житлового будинку за рахунок спільних затрат подружжя та не заявляла вимог про визнання житлового будинку спільним майном подружжя.
Отже, житловий будинок і присадибна ділянка як об`єкти особистої приватної власності ОСОБА_14 увійшли до складу його спадщини в цілому.
Оскільки ОСОБА_3 набула права на ј частки спадщини ОСОБА_4 , то за нею слід визнати в порядку спадкування право на цю частку житлового будинку та присадибної ділянки.
Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини та норми права, безпідставно відніс житловий будинок і присадибну ділянку до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та необґрунтовано визнав право ОСОБА_3 лише на ⅛ частки цього майна.

в) щодо витрат на професійну правничу допомогу

Застосовані норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За змістом п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон №5076-VI) представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076-VI).
В силу ст. 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:  надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;  представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами .
Як передбачено ст. 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.  Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Із положень ч.ч. 1-5 ст. 137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову – на відповідача;  у разі відмови в позові – на позивача;  у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:  чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;  чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;  поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;  дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.
До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.
Чинне законодавство визначає критерії, які мають бути враховані судом при вирішенні питання про відшкодування понесених учасником справи витрат на професійну правничу допомогу.
Зокрема, відповідно до ст. 137 ЦПК України відшкодуванню підлягають витрати на правову допомогу адвоката, розмір яких є співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд повинен врахувати положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі часткового задоволення позову судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору про надання правничої допомоги від 15 травня 2019 року №3/19, укладеного між ОСОБА_3 і адвокаткою Коробей Т.Д. (т. 3 а.с. 20), остання надавала ОСОБА_3 професійну правничу допомогу у справі. За умовами цього договору сторони визначили гонорар адвоката у розмірі 200 грн за одну годину роботи (пункт 2.1).
Із акта виконаних робіт (послуг) від 13 грудня 2021 року (т. 3 а.с. 22) слідує, що адвокатка Коробей Т.Д. надала ОСОБА_3 юридичні послуги у виді представництва в судових засіданнях, підготовки до судових дебатів і участі у судових дебатах на суму 3 000 грн.
Згідно прибуткового касового ордеру від 13 грудня 2021 року (т. 3 а.с. 21) ОСОБА_3 сплатила адвокатці Коробей Т.Д. обумовлений гонорар у розмірі 3 000 грн.
Загалом, розмір витрат на оплату послуг адвокатки ОСОБА_15 є співмірним із складністю справи та обсягом наданих нею послуг, часом, витраченим нею на виконання відповідних робіт.
В суді першої інстанції ОСОБА_2 не ставила під сумнів співмірність понесених ОСОБА_3 судових витрат і не заявляла клопотання про зменшення розміру понесених останньою витрат на правничу допомогу.
Отже, суд першої інстанції правомірно визначив склад і розмір понесених ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують цих витрат ОСОБА_3 .
Наразі, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу рішення суду першої інстанції слід змінити. З огляду на те, що в первісному позові ОСОБА_2 відмовлено, а позов ОСОБА_3 задоволено, то з ОСОБА_2 на користь останньої слід присудити всі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн.

3.        Висновки суду апеляційної інстанції та межі розгляду справи

В частині вирішення первісного позову ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
У решті вимог суд першої інстанції не з`ясував усі обставини справи, не врахував указані норми закону та дійшов помилкового висновку про часткову обґрунтованість позову ОСОБА_3 .
Оскільки позов ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування є обґрунтованим, то рішення суду в частині розміру присуджених їй часток у праві власності на житловий будинок і присадибну ділянку слід змінити.

Щодо судового збору

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судового збору, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в первісному позові ОСОБА_2 відмовлено, то понесені нею витрати зі сплати судового збору за подання позову не підлягають відшкодуванню.
З огляду на те, що позов ОСОБА_3 задоволено, з ОСОБА_2 на користь останньої слід стягнути обґрунтовано понесені витрати зі сплати судового збору.
ОСОБА_3 подала позов майнового характеру з цінною 33 405 грн 75 коп. у грудні 2016 року. У зв`язку з цим вона мала сплатити 551 грн 20 коп. судового збору за подання позову (1378?0,4) і 826 грн 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги (551,2?150%), а всього – 1 378 грн (551,20+826,80). Ці кошти слід покласти на ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 31 березня 2022 року в частині розміру частки ОСОБА_3 на житловий будинок і присадибну ділянку та розміру присуджених ОСОБА_3 судових витрат змінити.
Визнати право власності ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на ј частки житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 3 квітня 1997 року, виданого виконавчим комітетом Колибаївської сільської ради Кам`янець-Подільського району Хмельницької області.
Визнати право власності ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на ј частки земельної ділянки площею 0,250 га, розташованої в селі Червона Чагарівка, Кам`янець-Подільського району, Хмельницької області, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ХМ №05017 від 25 червня 1997 року, виданого Колибаївською сільською радою Кам`янець-Подільського району Хмельницької області, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №207.
Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання – АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_1 ) 3 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу та 1 378 гривень судового збору, а всього – 4 378 гривень судових витрат.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2022 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       Р.С. Гринчук

       А.М. Костенко

Головуючий у першій інстанції – Семенюк В.В.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 39