Справа № 464/1961/20                                        Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/2539/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,
секретарка: Назар Х.Б.,
за участі в судовому засіданні в залі суду позивача ОСОБА_1 , в режимі відео конференції представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» – Гнатишака О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова в складі судді Дулебка Н.І. від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання окремих положень договору недійсними та відшкодування шкоди, -
в с т а н о в и л а : 
рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання окремих положень договору недійсними та відшкодування шкоди – відмовлено.
Вказане рішення оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю. 
Рішення суду вважає незаконним та необґрунтованим, так як було прийняте з порушенням норм процесуального і матеріального права та без врахування аргументів та доводів позивача. Вважає, що за результатами розгляду справи судом першої інстанції не було надано правової оцінки діям відповідача щодо включення до кредитного договору нікчемних умов щодо зобов`язання позивача до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів, які не відносяться до самостійних послуг і відповідачем в процесі дії договору не надавалися. Не погоджується з твердженнями суду про те, що позивач був обізнаний з умовами кредитного договору з моменту укладення, тобто з 27.03.2008 року, тоді як з позовом про визнання окремих положень кредитного договору недійсними звернувся лише у квітні 2020 року, а відтак пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено представником відповідача. Вказує, що не має відповідної освіти у фінансовій і банківській сфері, тому не міг знати про включення відповідачем до кредитного договору положень, які на час укладення договору були заборонені до застосування відповідними законодавчими актами, тим більше, що відповідач про це не інформував, а в умовах договору ніде не було зазначено, що окремі положення п.8.1 договору є нікчемними. Вказує, що позивач під час підписання кредитного договору був введений в оману, оскільки останнім до положень кредитного договору були включені заборонені чинним законодавством умови, про нікчемність яких позивач не був проінформованим. 
2.12.2021 року ОСОБА_1 подав пояснення до апеляційної скарги в яких просить позовну вимогу щодо зняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру залишити без розгляду. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27.07.2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким:
- визнати нікчемним та недійсним з моменту укладення договору умови пункту 8.1 кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA0000000150 в частині зобов`язання ОСОБА_1  до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів, визнати нікчемними та недійсними з моменту укладення договору; 
- зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1  незаконно стягнуті з нього кошти за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів у розмірі 2 600 дол. США з урахуванням безпідставно нарахованих пені та відсотків на цю суму. 
В своїх поясненнях у суді апеляційної інстанції також позивач пояснив, що відсутній спір між ним та відповідачем у частині вимог, які він просить залишити без розгляду. Представник відповідача стосовно цього не заперечив.
Ухвалою, що була занесена до протоколу судового засідання від 16.08.2022 року заяву позивача про залишення частини вимог без розгляду залишено без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, пояснення на відповідь на відзив, апеляційної скарги, пояснення на апеляційну скаргу, додаткових пояснень до апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 203, 215, 256, 257, 627, 628, ч.1 ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України, ч.4 ст.263 ЦПК України, , ч. 5 ст.11, ч. 1,2,5,7,8 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», рішення Конституційного Суду від 10.11.2011 року №15-рп/2011, п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.20107 №168, та відмовляючи у задоволені позову, виходив з того, що 27.03.2008 між сторонами укладено кредитний договір №LVH9GA0000000150, відповідно до умов якого позивачу надано кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 27.03.2008 до 27.03.2028 включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 37 404 дол. США на наступні цілі: 30000 дол. США на споживчі цілі, а також 7 404 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 8.2 даного кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця, щомісячний платіж 344,09 дол. США. Суд зазначив, що згідно п. 3.3 кредитного договору, нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2 та 8.1 договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену в п. 8.1, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом 360 днів у році.Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток № 2 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Суд встановив, що сторони обумовили, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірі, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №2 до договору. В додатку №1 визначено детальний опис загальної вартості кредиту.Відповідно до п.8.3 кредитного договору, виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника виступає іпотека квартири АДРЕСА_2 . Суд встановив позивач ОСОБА_1 був обізнаний з умовами кредитного договору з моменту укладення, тобто з 27.03.2008, тоді як з позовом про визнання окремих положень кредитного договору недійсними звернувся лише у квітні 2020 року, а відтак пропустив позовну давність, про застосування якої заявлено представником відповідача. Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку про необхідність застосування позовної давності до пред`явленої ОСОБА_1  вимоги про визнання нікчемним та недійсним з моменту укладення пункту 8.1 кредитного договору №LVH9GA0000000150 від 27.03.2008 в частині зобов`язання позивача до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів, та відмови в задоволенні такої на підставі ч. 4ст. 267 ЦК України. При цьому, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем причини пропущення позовної давності (відсутність відповідної освіти, отримання інформації про порушення прав після дострокового погашення заборгованості) не є поважними, у зв`язку з чим порушене право не підлягає захисту. Окрім цього, підставою для зняття обтяження з квартири  АДРЕСА_2 може бути відповідне звернення позивача. Однак, суд зазначив, що в ході розгляду справи з`ясовано, що ОСОБА_1  з такою заявою у встановленому порядку не звертався, при цьому, документи щодо права власності на вищевказану квартиру останньому повернуто. Також суд вказав, що позовна вимога про повернення незаконно стягнутих з нього коштів за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів є похідною від позовної вимоги, яка заявлена з пропущенням позовної давності. Враховуючи наведене, суд вважав, що у задоволенні позову необхідно відмовити.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення та вимогам закону не відповідають, обставини які суд вважав встановленими не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню.
14.04.2020 ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до АТ КБ «Приватбанк», у якому з урахуванням зміни позовних вимог від 25 травня 2020 року, просив:
- умови пункту 8.1 кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA0000000150 в частині зобов`язання ОСОБА_1  до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів, визнати нікчемними та недійсними з моменту укладення договору;
- зняти нотаріальне обтяження з квартири за адресою:   АДРЕСА_1  та на підтвердження зазначеного надіслати на його адресу відповідний витяг з реєстру; 
- повернути ОСОБА_1  незаконно стягнуті з нього кошти за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів у розмірі 2 600 дол. США з урахуванням безпідставно нарахованих пені та відсотків на цю суму.        
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 27.03.2008 між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №LVH9GA0000000150, відповідно до умов  якого ПАТ КБ «Приватбанк» надав позивачу кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 27.03.2008 по 27.03.2028 у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 30 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та щомісячної комісії за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до пункту 8.3 кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором є іпотека 2-кімнатна квартира, загальною площею 51,90 кв.м., що за адресою:  АДРЕСА_1 . Умовами п.8.5 кредитного договору передбачено, що при достроковому (як повному, так і частковому) погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0% від суми, що погашається достроково. Станом на 25.01.2020 за даними банку в системі приват-24 залишок заборгованості за кредитом становив 970,03 дол. США, а також незрозуміла для позивача сума для погашення у розмірі 1460, 20 дол. США. З метою погашення кредиту звернувся з відповідною заявою щодо конкретизації суми коштів для повного погашення заборгованості за кредитом. В телефонному режимі менеджером центрального офісу позивача повідомлено, що для повного розрахунку необхідно сплатити 1460 дол. США, враховуючи суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 970,03 дол. США та 490 дол. США комісії. Так, 18.02.2020 для дострокового і повного погашення заборгованості за кредитом позивачем сплачено 981 дол. США, з яких: 970,03 дол. США тіло кредиту, 10,024 дол. США відсотки за кредитом та 0,4 дол. США комісія за резервування ресурсів. 19.02.2020 звернувся на гарячу лінію Приватбанку з проханням зняти обтяження з предмета іпотеки та повернути оригінали документів на квартиру, однак, отримав відмову через необхідність сплати комісії за резервування ресурсів до 27.03.2028 в сумі 484,890 дол. США. Для повернення документів на квартиру сплатив вищевказані кошти. Попри це, відповідачем за несвоєчасну сплату комісії 04.03.2020 нараховано пеню у розмірі 5,04 дол. США. В загальному, за час виконання кредитних зобов`язань, позивачем сплачено 2600 дол. США за незрозумілі послуги банку, зокрема, комісію за резервування фінансових ресурсів в розмірі 2000 дол. США, та винагороду за видачу фінансового інструменту у розмірі 600 дол. США. Вважає положення п.8.1 кредитного договору №LVH9GA0000000150 від 27.03.2008 в частині сплати позичальником на користь банку винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від суми виданого кредиту в момент його видачі, та щомісячної комісії за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, нікчемним, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено ч. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168, встановлення невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, а отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Як вбачається з матеріалів справи, 27.03.2008 між сторонами укладено кредитний договір №LVH9GA0000000150, відповідно до умов якого позивачу надано кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 27.03.2008 до 27.03.2028 включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 37404 дол. США на наступні цілі: 30 000 дол. США на споживчі цілі, а також 7404 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 8.2 даного кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця, щомісячний платіж – 344,09 дол. США.
Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк», станом на 30.03.2020 кредитний договір позивачем погашено, та сплачено комісію в розмірі 479,85 доларів США (а.с.8).
Згідно п. 3.3 кредитного договору, нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2 та 8.1 договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену в п. 8.1, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом — 360 днів у році.
Відповідно до п.4.1 кредитного договору, для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту до даного договору і надає позичальнику право на їх використання. Згідно п. 4.2. договору передбачено, що за надане право зазначене у статті 4.1. договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору.
Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток № 2 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році.
Сторони обумовили, що позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірі, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №2 до договору. В додатку №1 визначено детальний опис загальної вартості кредиту.
Також, відповідно до п. 8.1 Договору, Банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 27.03.2008 до 27.03.2028 включно, у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 37404 дол. США на наступні цілі: 30000 дол. США на споживчі цілі, а також 7404 дол. США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 8.2 даного кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця, щомісячний платіж – 344,09 дол. США.
Відповідно до п.8.3 кредитного договору, виконання зобов`язань позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника виступає іпотека квартири АДРЕСА_2 .
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом частин першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У договорах за участю фізичної особи – споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України).
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
Так, за змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої  статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній станом на 08 травня 2007 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Крім того, згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Частиною третьою вищезазначеної статті (в редакції на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16 послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі  № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що положення кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA0000000150 про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів суперечать положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору.
Колегія суддів звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Вказані вище платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи – споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.
Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.
Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк.
       Вказане відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».
Зважаючи на те, що пункт 8.1 кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA0000000150 в частині зобов`язання ОСОБА_1  до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів є нікчемним з моменту укладення договору, відтак позовна вимога про визнання його нікчемним чи недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача.
Зважаючи на вказане, у задоволенні позовної вимоги про визнання нікчемним та недійсним з моменту укладення договору умови пункту 8.1 кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA0000000150 в частині зобов`язання ОСОБА_1  до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів слід відмовити.
Однак, зважаючи на те, що умови пункт 8.1 кредитного договору від 27 березня 2008 року №LVH9GA0000000150 в частині зобов`язання ОСОБА_1  до сплати ПАТ КБ «Приватбанк» винагороди за видачу фінансового інструменту в розмірі 2% від виданого кредиту та сплати щомісячної комісії за резервування ресурсів в розмірі 0,48% річних від зарезервованих ресурсів є нікчемними з моменту укладення договору, відтак слід зобов`язати АТ КБ «Приватбанк» повернути ОСОБА_1  незаконно стягнуті з нього кошти за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів у розмірі 2115,11 дол. США з урахуванням безпідставно нарахованих пені та відсотків на цю суму (що є різницею між сумою безпідставно стягнутих сум нарахованою позивачем у розмірі 2600 доларів США та сумою 484,89 доларів США, що була стягнута у рішенні Франківського районного суду м. Львова від 16 березня 2021 року у справі №464/4471/20, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року та набрало законної сили 12 квітня 2022 року.
Щодо застосування строку позовної давності, про що подано заяву Банком у суді першої інстанції, то колегія суддів вважає, що такий строк позивачем не пропущено, що стосується вимоги про стягнення безпідставно набутих Банком коштів за нікчемними умовами правочину укладеного між сторонами і відповідно підстав для його застосування у суду першої інстанції не було. Дійсно, позивач міг дізнатися про нікчемність згаданих вимог договору з часу його укладення, однак протягом строку дії договору позивач добросовісно міг розраховувати на здійснення Банком перерахунку сум, які стягнуті без достатніх правових підстав, а тому після погашення кредиту у березні 2020 року позивач, як звичайна розсудлива особа, здійснивши особисті підрахунки сплачених коштів, звернувся до банку із проханням про повернення йому безпідставно стягнутих коштів і 30.03.2020 року отримав відповідь про те, що такі кошти нараховані, на думку Банку, у відповідності до вимог договору та закону. Відповідно слід вважати, що з цієї дати можна вважати розпочав спій перебіг строк звернення до суду із вимогою про повернення коштів за нікчемними умовами договору. І відповідно звернувшись до суду у квітні 2020 року слід вважати, що позивачем строку позовної давності не пропущено.
Крім цього, слід вказати і про те, що Банком нікчемність спірних умов договору не визнавалася, а тому, також, можна вважати, що строк давності про повернення коштів сплачених за нікчемною умовою договору слід вважати може розпочати свій перебіг лише після набрання законної сили про встановлення такої нікчемності умов договору, оскільки до цього слід вважати такі кошти стягнуті відповідно до умов договору. Відповідно такий строк розпочне свій перебіг лише після набрання законної сили цим рішенням, що знову ж свідчить про те, що такий строк не пропущено та підстав для застосування такого судом першої інстанції не було. 
Що ж стосується вимог позовної заяви про зняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру, то слід вказати, що позивачем в додаткових поясненнях до апеляційної скарги вказано, що зазначена вимога на даний час втратила свою актуальність, правовстановлюючі документи на квартиру відповідачем повернуто позивачу, спору в частині цих вимог на даний час між сторонами не існує стосовно чого представник відповідача не заперечив.
Відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Зважаючи на вказане, а саме те, що спір в частині позовних вимог про зняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру фактично вирішений у позасудовий спосіб на стадії апеляційного розгляду справи, відтак слід вважати, що предмет спору в цій частині вимог – відсутній.
Враховуючи вказане, а саме те, що предмет спору відсутній у суду є підстави для закриття провадження у справі в частині вимог про зняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру, відповідно до вказаної вище норми процесуального закону.
Крім цього, зважаючи на те, що на час постановлення оскаржуваного рішення предмет спору існував, підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині позовних вимог про зняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру – немає.
Відповідно до ч.9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого – суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
Відповідно до вказаної норми суд вважає за можливе застосувати у даному випадку аналогію ст. 373 ЦПК України, тобто визнати оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог про зняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру не чинним, зважаючи, також, і на те, що таке, враховуючи відсутність предмету спору на предмет законності та обґрунтованості, по суті не переглядається, однак і залишатись в силі не може.
Зважаючи на вказане, доводи позову та апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та такі позов та апеляційну скаргу слід задовольнити частково. 
Оскаржуване ж рішення суду в частині вимог про визнання нікчемними та недійсними з моменту укладення договору умов кредитного договору та повернення ОСОБА_1  незаконно стягнутих з нього коштів слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково. А саме зобов`язати відповідача повернути позивачу незаконно стягнуті з нього кошти за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів у розмірі 2115,11 дол. США з урахуванням безпідставно нарахованих пені та відсотків на цю суму. В задоволенні решти позовних вимог в цій частині слід відмовити. В решті ж рішення слід визнати не чинним та провадження в цій частині слід закрити за відсутністю предмету спору.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про визнання нікчемними та недійсними з моменту укладення договору умов кредитного договору та повернення ОСОБА_1  незаконно стягнутих з нього коштів – скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання окремих положень договору недійсними та відшкодування шкоди – задовольнити частково.
Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»повернути ОСОБА_1  незаконно стягнуті з нього кошти за надання фінансового інструменту та комісії за резервування ресурсів у розмірі 2115,11 дол. США з урахуванням безпідставно нарахованих пені та відсотків на цю суму.
В задоволенні решти позовних вимог в цій частині – відмовити.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» прозняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру – визнати не чинним. 
Провадження у справі в частині вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» прозняття обтяжень з квартири за адресою АДРЕСА_1 та повернення оригіналів правовстановлюючих документів на право власності на зазначену квартиру – закрити за відсутністю предмету спору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 серпня 2022 року.

Головуючий:                                                                                                   Я.А. Левик
Судді :                                                                                                 Н.П. Крайник
М.М. Шандра