Постанова                     
Іменем України
06 липня 2022 року 
м. Київ
справа № 537/1118/20
провадження № 61-16306св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
відповідачі (позивачі за зустрічним позовом) -  ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
Позов обґрунтований тим, що згідно з договором позики від 27 жовтня 2016 року  ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в розмірі 25 000,00 євро, про що складена розписка, відповідно до якої відповідач зобов`язався повернути цю суму до 28 жовтня 2017 року. Розписка написана відповідачем власноручно та без будь-якого примусу.
З метою досудового врегулювання спору відповідачу надіслано письмову претензію від 17 вересня 2019 року рекомендованим листом, яку вручено особисто 20 вересня 2019 року. Відповіді відповідач не надав.
Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2016 року у розмірі 25 000,00 євро, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1 822,60 євро.
Короткий зміст зустрічних позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що він дійсно написав вказану розписку під психічним тиском та погрозами розправою щодо нього з боку ОСОБА_1 та його сина внаслідок трудового конфлікту. Грошових коштів він не отримував.
Просив суд визнати недійсним договір позики.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області                         від 19 березня 2021 року у первісному позові відмовлено, зустрічний позов задоволено. Визнано недійсним договір позики від 27 жовтня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з часу його укладання. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відмовивши у первісному позові та задовольнивши зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем коштів та отримання їх відповідачем. ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань щодо повернення боргу у грошовій сумі не підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, а також передання позивачем відповідачу коштів, оскільки цей борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через адвоката Байдуж Ю. С., задоволено. Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 19 березня 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення первісного позову. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 жовтня 2016 року у розмірі 25 000,00 євро та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 822,60 євро. У зустрічному позові відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольнивши первісний позов та відмовивши у зустрічному позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що факт передачі коштів підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 27 жовтня 2016 року, докази щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю відсутні. Після написання розписки від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаного договору позики недійсним, а подав зустрічний позов лише у червні 2020 року, після звернення до суду ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами факт, що під час написання розписки він перебував у такому емоційному стані, в якому не зміг зберігати свідому реалізацію та мотивацію її написання, чи не міг контролювати свої дії, прогнозувати їх наслідки, не міг відмовитися від вчинення таких дій, оскільки це могло спричинити шкоду його законним інтересам. У матеріалах справи відсутні переконливі докази того, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вчинив неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі ОСОБА_2 щодо укладення договору та написання боргової розписки від 27 жовтня 2016 року.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2021 року ОСОБА_2  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, просив її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суд апеляційної інстанції не встановив дійсну правову природу правовідносин, які виникли внаслідок трудової діяльності ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, провадження                       № 61-21701св19, у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, провадження № 12-18гс20,                             від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, провадження № 12-16гс18, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, провадження № 12-41гс18, від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц. 
Суд апеляційної інстанції не дослідив докази, які мають значення для правильного вирішення справи, безпідставно відхилив процесуальні документи кримінального провадження, внаслідок чого неправильно встановив обставини справи.
Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив текстову роздруківку звукозапису розмови між ним та ОСОБА_1 
ОСОБА_1 відмовився надати зразки свого голосу на експертизу під час проведення досудового слідства, не брав участь у судових засіданнях, хоча суд першої інстанції визнав її обов'язковою.
Суд апеляційної інстанції не дослідив усі докази у справі, не навів мотиви їх прийняття чи відхилення.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, відмовивши у первісному та задовольнивши зустрічний позови.
Аргументи інших учасників справи
Відзив  ОСОБА_1 , поданий через адвоката Байдуж Ю. С., на касаційну скаргу мотивований тим, що оскаржуване судове рішення є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції належним чином дослідив обставини справи, докази надані сторонами у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку, що факт передання коштів ОСОБА_2 підтверджується підписаною ним особисто розпискою.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.У задоволенні клопотання  ОСОБА_2  про зупинення виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року відмовлено.
У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2021 рокуклопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення задоволено. Зупинено виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року до закінчення касаційного розгляду справи.
Ухвалою Верховного Судувід 20 червня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 553/1268/15-ц, провадження                     № 61-2458св19, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, провадження                       № 61-21701св19, Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі                             № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, провадження № 12-18гс20, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, провадження № 12-16гс18, від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г, провадження № 12-41гс18, від 12 грудня 2018 року у справі                           № 2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц, провадження                            № 14-285цс18, не дослідив докази, які мають значення для правильного вирішення справи.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що у матеріалах справи наявна боргова розписка від 27 жовтня 2016 року, згідно з якою  ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 25 000,00 євро, що еквівалентно 700 000,00 грн, терміном на 12 місяців з дня написання цієї розписки. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути грошові кошти                              до 28 жовтня 2017 року.
Суд апеляяцйної інстанції встановив, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201670110001872 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 189 КК України, що підтверджується копією постанови Кременчуцького ВП Відділення поліції № 1 ГУ НП в Полтавській області від 11 лютого 2021 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Спір між сторонами за первісним позовом стосується стягнення заборгованості за договором позики, трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов`язання за договором позики, та за зустрічним позовом - визнання договору позики недійсним з тієї підстави, що він укладений під психічним тиском та погрозами розправою з боку відповідача та його сина.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (стаття 15 ЦК України).
Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦКУкраїни зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що  передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, провадження № 61-33115св18,                    від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, провадження № 61-20376св18,                      від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, провадження №61-42076св18, від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, провадження № 61-47793св18.
Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно зі статтею 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.
Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі            № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України.
Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованими на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним ( частина перша статті 231 ЦК України).
Відмовивши у первісному позові та задовольнивши зустрічний позов, суд першої інстанції виходив з того, що зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем коштів та отримання їх відповідачем.  ОСОБА_1 не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу. Вказівка у розписці про виконання зобов`язання щодо повернення боргу у грошовій сумі не підтверджує факт укладення між сторонами договору позики, а також передання позивачем відповідачу коштів, оскільки цей борг міг виникнути на підставі інших правовідносин.
Задовольнивши первісний позов та відмовивши у зустрічному позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що факт передачі коштів підтверджується розпискою (борговою розпискою) від 27 жовтня 2016 року, докази щодо повернення грошових коштів позичальника позикодавцю відсутні. Після написання розписки від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, а подав зустрічний позов лише у червні 2020 року, після звернення до суду ОСОБА_1 про стягнення боргу за цим договором позики. Позивач за зустрічним позовом не довів належними та допустимими доказами факт, що під час написання розписки він перебував у такому емоційному стані, в якому не зміг зберігати свідому реалізацію та мотивацію її написання, чи не міг контролювати свої дії, прогнозувати їх наслідки, не міг відмовитися від вчинення таких дій, оскільки це могло спричинити шкоду його законним інтересам. У матеріалах справи відсутні переконливі докази того, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вчинив неправомірні дії, які б здійснили безпосередній вплив на формування волі ОСОБА_2 на укладення договору та написання боргової розписки від 27 жовтня 2016 року.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог цивільного процесуального закону метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторони.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. 
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання арреllatio - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція по суті є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень, повинен з`ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета  доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.  
Суд апеляційної інстанції, переглянувши рішення суду першої інстанції та його скасувавши, дійшов висновку, що згідно з розпискою ОСОБА_2 взяв у борг у  ОСОБА_1 грошові кошти із зобов`язанням їх повернути. 
Мотиви та висновки суду апеляційної інстанції про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові зводяться до такого:
Відсутність доказів повернення коштів свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 грошові кошти позивачу не повернув.
Доводи та заперечення ОСОБА_2 , що ним не отримано будь-яких грошових коштів, суд не взяв до уваги, оскільки належних і допустимих доказів він не надав.
Суд апеляційної інстанції відмовив у позові ОСОБА_2 з тих підстав, що кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 189 КК України, із роздруківки звукозапису неможливо достовірно встановити, коли та між ким відбулася зафіксована на ній розмова, враховуючи наявність висновку експерта за результатами проведення судової експертизи відео-, звукозапису № 12817 у кримінальному провадженні № 12016170110001872 від 18 листопада 2016 року, згідно з яким факти в категоричній формі неможливо підтвердити, після написання розписки від 27 жовтня 2016 року  ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом до  ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, а подав зустрічний позов лише у червні 2020 року, після звернення до суду  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. 
Твердження відповідача ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 не відобразив у декларації про доходи суму коштів 25 000 Євро, яку надав у борг ОСОБА_2 за розпискою суд апеляційної інстанції відхилив, оскільки перевірка правильності заповнення декларації відповідно до статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить до компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи (стаття 12 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. 
Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність 
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц, провадження  № 14-400цс19).
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування залежить від специфіки обставин, про доведення яких йдеться, а сторонам повинна бути надана можливість повідомити будь-які докази, необхідні для успіху скарги. 
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що відповідно до підпункту «в» частини третьої статті 382 ЦПК України у постанові необхідно викласти мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Суд апеляційної інстанції відповідно до цивільного процсуального закону має надати оцінку усім обставинам і доказам у справі, наякі посилаються сторони.
Суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводи ОСОБА_2 щодо написання розписки під психічним тиском та погрозами щодо нього з боку ОСОБА_1 , з яким він перебував у трудових відносинах, не надав належної оцінки усім обставинам і доказам у справі у їх сукупності,яка випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами, а саме таким. 
23 жовтня 2016 року, за три дні до написання розписки, ОСОБА_2 , який працював водієм на ПП «Транзит-Сервіс», власником якого є ОСОБА_1 , завдав збитків підприємству внаслідок ДТП, сума, зазначена в розписці, майже співпадає з сумою матеріального збитку згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 12 січня 2017 року.
ОСОБА_2 02 листопада 2016 року звертався до правоохоронних органів із заявою про надання ним під психологічним тиском з боку ОСОБА_1 боргової розписки.
Згідно з матеріалами справи за заявою ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження, проводилося досудове розслідування, смартфон із записом розмови та спірна боргова розписка визнано речовими доказами, та проведено судову експертизу звукозапису, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 1201670110001872 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 189 КК України, що підтверджується копією постанови Кременчуцького ВП Відділення поліції № 1 ГУ НП в Полтавській області від 11 лютого 2021 року.
Верховний Суд зазначає, що сам факт закриття кримінального провадження не може бути безумовною підставою відмови у позові, оскільки суд має дослідити та оцінити всі надані сторонами докази у справі, факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, а його відсутність підтверджуватися постановою про  закриття кримінального провадження.
Дійшовши висновку, що із наданої ОСОБА_2 роздруківки звукозапису неможливо достовірно встановити, коли та між ким відбулася зафіксована на ній розмова, враховуючи висновок експерта за результатами проведення судової експертизи відео-, звукозапису № 12817 у кримінальному провадженню, згідно з якою  встановити ці факти в категоричній формі неможливо, суд апеляційної інстанції не з`ясував, чи дійсно між сторонами відбулася відповідна розмова, оскільки у вказаному висновку експерта зазначено, що відповідні фрази, слова належать сторонам, ознак монтажу не виявлено.
Суд апеляційної інстанції не надав належну правову оцінку доводам ОСОБА_2 щодо незадекларування у 2016 році ОСОБА_1 , як депутатом, надання у борг коштів у розмірі 25 000,00 євро, а обмежився висновком, що перевірка правильності заповнення декларації відповідно до статті 11 Закону України «Про запобігання корупції» належить до компетенції Національного агентства з питань запобігання корупції.
У цій справі суд апеляційної інстанції не перевіряє правильність заповнення декларації, оскільки встановлення такого факту не є предметом доказування у справі, а має оцінити посилання на відповідний факт, на підтвердження якого ОСОБА_2 надав декларацію ОСОБА_1 , оскільки відповідно до принципу змагальності особа має правоповідомити будь-які докази, необхідні для успіху  позову (скарги).
Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновків про стягнення боргу за договором позики лише з підстав, що вона відповідає вимогам статті 1046 ЦК України, не перевірив підстави зустрічного позову, чи дійсно ця розписка написана з власної волі, чи надана суду розписка за своєю природою є підтвердженням укладання договору позики та отримання відповідачем від позивача коштів, тобто доводи про безгрошовість укладеного між сторонами правочину.
Суд апеляційної інстанції надав перевагу доводам позивача за первісним позовом, не перевірив з достатньою повнотою доводи відповідача за первісним позовом з урахуванням наданих ним доказів, у постанові не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи.
Крім того, згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень ухвалою Полтавського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана через адвоката Гольдінова Ю. Л., задоволено. Ухвалу слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 28 січня 2021 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою скаргу ОСОБА_2 , подану через адвоката Гольдінова Ю. Л., на постанову заступника начальника СВ ВП № 1 Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області Новосельця Є. В. про закриття кримінального провадження від 11 лютого 2021 року направлено до суду першої інстанції для розгляду слідчим суддею.
Ухвалою слідчого судді Крюківського районного суду м. Кременчука від 09 грудня 2021 року скаргу  ОСОБА_2 , подану через адвоката Гольдінова Ю. Л., про скасування постанови про закриття кримінального провадження, задоволено. Скасовано постанову заступника начальника СВ ВП №1 Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області Новосельця Є. В. від 11 лютого 2021 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12016170110001872 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 189 КК України.
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює переоцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.
З урахуванням того, що Верховний Суд встановив обґрунтованість заявлених в касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України, проте недоліки (порушення норм процесуального права що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи), допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно об`єктивно перевірити обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Доводи, наведені у позовних заявах, апеляційній скарзі, а також відповідних запереченнях (відзивах), підлягають перевірці, оскільки судові процедури повинні бути справедливими.
16 грудня 2021 року до Верховного Суду надійшло клопотання  ОСОБА_2  про долучення до матеріалів справи ухвали Полтавського апеляційного суду                            від 10 листопада 2021 року та ухвали слідчого судді Крюківського районного суду                  м. Кременчука від 09 грудня 2021 року.
Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.
Оскільки доступ до судових рішень є відкритим та доступним у Єдиному державному реєстрі судових рішень, то немає підстав вирішувати питання про долучення судових рішень до справи за клопотанням ОСОБА_2 відповідно до цивільного процесуального закону.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо:суд не дослідив зібрані у справі докази.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд бере до уваги, що справа розглядається у суді з квітня 2020 року, проте з урахуванням завдань судочинства (стаття 2 ЦПК України), меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України) та викладених мотивів вважає необхідним скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі  колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моментуїї прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                О. В. Ступак
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      Г. І. Усик
                                                                                                                      В. В. Яремко