КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                      ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 серпня 2022 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 362/5431/21
номер провадження №22-ц/824/6979/2022
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Акцент-Банк» Омельченка Євгена Володимировича
на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року /суддя Лебідь-Гавенко Г.М./
у справі за позовом акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2021 року Акціонерне товариство «Акцент - Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №б/н від 19.11.2016 року у розмірі 20 663,51 грн. та судових витрат по справі.
Заочним рішенням  Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 32-34/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник банку звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що відповідач в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердив під розпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язався в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, боржник користувався кредитом, погоджуючись з його умовами. Банком, станом на час укладання договору, на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів», надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору.  Судом першої інстанції також не враховано позицію Верховного Суду щодо природи даних відносин та дійсності Умов і Правил, що викладена в постанові Верховного Суду від 09.07.2018 року по справі №202/19403/13-ц, постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року по справі №705/6051/15-ц та постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі №265/7652/15-ц. Щодо відмови у стягненні процентів, вказував, що позичальник отримав кредитну картку та скористався кредитними коштами, тобто він погодився з умовами, що діяли на момент зняття коштів (ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, - фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією) і вже повинен сплачувати процентну ставку. На підтвердження вірності розрахунку Банк надав банківську виписку. Таким чином рішення суду першої інстанції є таким, що постановлено з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню.
ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку письмового провадження повідомлявся належним чином, з відзивом на апеляційну скаргу не звертався.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що  апеляційна скарга  підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позову,  на підставі наступного.
Судом встановлено,  що 19.11.2016 року складена Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, підписанням якої  ОСОБА_1 відповідно до ст. 634 ЦК України приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг, які разом із тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, становлять договір про надання банківських послуг /а.с. 8/.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість  ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31 серпні 2021 року становить 20663,51 грн., яка складається 14724,69 грн. - заборгованість за кредитом та 5938,82 - заборгованість за відсотками /а.с.6-8/.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався ч. 1 ст. 626 ЦК України про те, що договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Нормами ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частинами 1 та 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ «Акцент-банк» зазначив про те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету, та на підтвердження зазначеного надав копію заяви-анкети від 19.11.2016 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-банку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг /а.с. 9-13/.
Разом з тим, в анкеті-заяві зазначено лише інформацію про позичальника та міститься його підпис та відомості про те, що підписанням ОСОБА_1 відповідно до ст. 634 ЦК України у повному обсязі приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. які разом із тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування та кредитування, що розташовані у рекламному буклеті, становлять договір про надання банківських послуг.
Даних про вид картки, яку бажає оформити позичальник, щодо розміру коштів, які мали бути зараховані на банківську картку, розмір процентів, кредитний ліміт, відомості про рахунки, відкриті для зарахування кредитного ліміту, розмір штрафних санкцій, передбачених за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.
За вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Виходячи з правового аналізу вказаних норм, суд першої інстанції вказував, що Витяг з Умов і правил надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника.
Зазначення ОСОБА_1 у заяві на видачу кредиту про ознайомлення з Умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження ОСОБА_1 саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновків, що на виконання вимог ст. 81 ЦПК України позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме надані суду Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17, зазначивши, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, яка не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Тобто, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Крім того, роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Таким чином, незважаючи на те, що анкета-заява підписана відповідачем, у справі відсутні дані про те яку саме картку видано ОСОБА_1 і чи видано її йому,коли, чи є ця картка кредитною, строк дії картки, розмір кредитного ліміту тощо.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції вважав, що позов АТ «Акцент банк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволенню не підлягає.
Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.
Так, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 81 ЦПК України не врахував те, що оскільки сторонами було підписано анкету-заяву,  а отже погоджено відкриття карткового рахунку на умовах банку, то суду першої інстанції слід було стягнути таку заборгованість відповідно до положень закону та підписаних відповідачем анкети-заяви у повному обсязі.
Підписавши вказану анкету-заяву, яка є складовою частиною кредитного договору позичальник відповідно до статей 3, 627 ЦК України добровільно погодився на такі умови кредитного договору, взяв на себе відповідні зобов`язання.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у справі відсутні дані про погоджені сторонами умови кредитування, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Однак судом першої інстанції неправильно застосований вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, оскільки, на відміну від справи № 342/180/17, в цій справі з боку відповідача не надходило заперечень щодо непогодження між сторонами наданих банком Умов та Правил та не отримання кредитних коштів.
Так, за наданими банком довідками та випискою по рахунку відповідач користувався кредитними коштами шляхом їх зняття з кредитної картки, здійснював платежі, а також поповнював картку, тобто, фактично отримав і використовував кошти, які не були повернуті кредитору в добровільному порядку, у зв`язку з чим виникла заборгованість також і за відсотками за прострочення погашення вказаного боргу.
Також судом першої інстанції не враховано, що на відміну від кредитних договорів, за якими загальний розмір кредиту надається відразу (одноразово), в договорі про надання споживчого кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку (за яким позичальник має можливість використовувати ліміт частинами з правом подальшого використання вільного залишку ліміту, а у разі повного повернення коштів до закінчення строку кредитування - повторно отримати кредит (зняти кошти) або його частину в межах ліміту), - розмір майбутніх платежів і строки їх сплати не можуть бути встановлені, а тому сукупна сума всієї заборгованості за тілом кредиту може включати в себе заборгованість за частиною кредиту, строк сплати якої не закінчився (поточне тіло кредиту), та/або заборгованість за частиною кредиту, яка не була повернута в обумовлений термін (прострочене тіло кредиту).
Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що банк не мав права на стягнення заборгованості та відсотків за користування кредитом, не відповідає як фактичним обставинам справи, так і сталій судовій практиці,  з огляду на таке.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначено, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
У постанові від 05 березня 2019 року у справі № 5017/1987/2012 Верховний Суд вказав, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі кредитного договору у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) та від 10 червня 2020 року у справі № 903/191/19.
Однак суд першої інстанції в цій справі не перевірив та не спростував доводів позивача про те, що Умовами та Правилами передбачено, що позичальник зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість за кредитом, а також проценти за підвищеною ставкою саме за неправомірне користування кредитом, що відповідає диспозиції норми, викладеній у частині другій статті 625 ЦК України, тобто є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання за договором.
Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31 серпні 2021 року яка становить 20 663,51 грн., та складається з 14 724,69 грн. - заборгованості за кредитом та 5 938,82 - заборгованості за відсотками /а.с.6-8/.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
неправильне застосування норм матеріального права.
Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу підлягають судові витрати.
 Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Акцент-Банк» Омельченка Євгена Володимировича на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року -   задовольнити.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 січня 2022 року - скасувати.
Позов акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості  -   задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1  на користь акціонерного товариства «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 31 серпні 2021 року яка становить 20 663,51/двадцять тисяч шістсот шістдесят три гривні п`ятдесят одна копійка/ грн., та складається з 14 724,69 грн. - заборгованості за кредитом та 5 938,82 - заборгованості за відсотками.
Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з ОСОБА_1  на користь акціонерного товариства «Акцент-Банк» 2270 /дві тисячі двісті сімдесят/ грн.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:
Стягнути з ОСОБА_1  на користь акціонерного товариства «Акцент-Банк»  3405 / три тисячі чотириста п`ять/ грн
Дані сторін
Акціонерне товариство "Акцент-Банк" скорочена назва АТ "А-Банк", 49074, м. Дніпро, вул. Батумська, 11 ЄДРПОУ 14360080, ІПН 143600826652;
  ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 Адреса: АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
 
Головуючий:                                        Судді: