Постанова                                    
Іменем України                             
 
31 травня 2022 року                                 
м. Київ
 
справа № 208/6075/20
 
провадження № 61-75св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Воробйової І. А.,             Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - Перша Кам`янська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року у складі судді Похвалітої С. М.                             та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року               у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                    ОСОБА_2 , третя особа - Перша Кам`янська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права на спадкування.
 
Позовна заява мотивована тим, що вона та ОСОБА_3 спільно проживали з серпня 2002 року. У 2003 році зареєстрували шлюб, який було розірвано у травні 2014 року. 
 
Зазначала, що після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 . Разом з ОСОБА_3 вона доглядала за батьками похилого віку, які вже померли. Вони завжди узгоджували всі питання побуту, брали кредити разом на придбання автомобіля. 
З 26 квітня 2011 року ОСОБА_3 постійно лікувався в закладах охорони здоров`я, проходив лікування від алкогольної залежності. Всі негаразди вона прощала чоловікові, оскільки він був доброю людиною, непогано ставився до її дітей та онуків. 
 
Посилалася на те, що батьки ОСОБА_3 подарували йому квартиру                         на АДРЕСА_2 . З грудня 2012 року ОСОБА_3 часто залишався по декілька діб у батьків, коли приходив від них був похмурим, почав боятися за своє майно, наполягав на розірванні шлюбу з нею,                    що в 2014 році і сталося.
 
Позивач вказувала, що їй стало відомо про те, що чоловік склав заповіт на на ім`я племінниці ОСОБА_2 . 
У 2013 році вона дізналась, що у чоловіка є донька.
Незважаючи ні на, що вони продовжували проживати разом після розірвання шлюбу, в 2019 році стан здоров`я чоловіка істотно погіршився, вона займалася його лікуванням. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік помер, вона здійснювала його поховання. Звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка, але їй було відмовлено в видачі свідоцтва.
 
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:
- встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1                                     та ОСОБА_3 без шлюбу з 02 липня 2014 року до 10 березня 2020 року; 
- визнати за нею право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , як за спадкоємцем, який має обов`язкову частку на право у спадщині.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення районного суду мотивовано тим, що позивач не надала суду доказів, які б свідчили про те, що у період з 02 липня 2014 року                          до 10 березня 2020 року вона проживала разом з ОСОБА_3 , вела з ним спільне господарство, тобто: наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, ремонту житла, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
 
При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги надані ОСОБА_1 докази, а саме:
- акт № 49 від 29 липня 2020 року, затверджений директором ТОВ «Оселя» Лещинським В. М., оскільки він складений зі слів ОСОБА_1 ;
- довідку № 3/4905 від 20 травня 2020 року, відповідно до якої за місцем проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрований лише ОСОБА_3 ;
- виписки з банку про оплату комунальних послуг, оскільки в них не зазначено період, за який здійснювалися платежі.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правомірно встановив, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання позивачки                            і ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини.
Ураховуючи відсутність підстав для задоволення позову щодо встановлення факту проживання, відсутні підстави у задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права на обов`язкову частку                          у спадщині.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Заводського районного суду              м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що факт проживання та ведення спільного господарства нею було доведено під час розгляду справи належними та допустимими доказами, проте суди попередніх інстанцій залишили їх поза увагою.
 
Підставами касаційного оскарження зазначених судових рішень                      ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 423/1071/19 та                     від 11 лютого 2021 року у справі № 158/431/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Крім того, заявник зазначає про порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої              статті 389 ЦПК України).
 
Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У січні 2022 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У квітні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 21 листопада 2003 року знаходились                 в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 21 листопада 2003 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Заводського районного управління юстиції                 м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис № 497 (том 1, а. с. 17).
 
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано 16 травня                 2014 року, що підтверджується копією рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 травня              2014 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області                від 02 липня 2014 року у справі № 208/5181/13 рішення залишено без змін (том 1, а. с. 18,19).
 
Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Заводським                 РВ Дніпродзержинського МУ УМВС України в Дніпропетровській області 18 березня 2004 року, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою:                          АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 15).
 
Згідно з актом № 49 від 29 липня 2020 року комісією ТОВ «Оселя» встановлено, зі слів ОСОБА_1 та при опитуванні сусідів, що                ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 , який в квартирі АДРЕСА_1 не був зареєстрований, спільно проживали та вели спільне господарство з серпня 2002 року       до березня 2020 року (том 1, а. с. 24).
 
Відповідно до довідки про склад сім`ї від 12 червня 2014 року, яка складена на підставі акту № 79 від 12 червня 2014 року, затвердженого директором ТОВ «Оселя» Лещинським В. М., в квартирі за адресою:                  АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та                ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 проживав в квартирі без реєстрації (том 1, а. с. 25, 26).
 
Договором про зміну правового режиму майна подружжя                                   від 21 листопада 2017 року визначено, що колишнім подружжям                      ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів було набуто у власність автомобіль марки «SKODA» модель «OCTAVIA A5» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; автомобіль належить сторонам по 1/2 частці за кожним (том 1, а. с. 41).
 
Також за зазначеним договором ОСОБА_3 передав безоплатно у власність ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку у праві спільної часткової власності на автомобіль марки «SKODA» модель «OCTAVIA A5» 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а ОСОБА_1                    її прийняла у власність від ОСОБА_3 (том 1, а. с. 41).
 
Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть № 287 ОСОБА_3                   ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, причина смерті серцево-судинна недостатність (том 1, а. с. 66).
 
Відповідно до довідки, виданої 04 серпня 2020 року лікарем                    ОСОБА_5 , ОСОБА_1 здійснювала догляд за хворим                    ОСОБА_3 з 2003 року до часу його смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1, а. с. 52).
 
Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_3 .
 
Згідно з відомостями з реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_3 належить 1/3 частка ОСОБА_3 , 1/3 частка ОСОБА_6 , 1/3 частка ОСОБА_7 (том 1, а. с. 33-35).
 
ОСОБА_1 надала суду копії квитанцій за комунальні послуги                         по квартирі АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 43-51), в яких платником вказаний ОСОБА_7 .
Зокрема, одна квитанція про оплату у лютому 2019 року, одна за січень 2020 року, три за лютий 2020 року, одна за березень 2020 року. Також надано роздруківку про рух коштів по банківській карті позивачки, відповідно до якої оплата коштів за вказаними вище квитанціями здійснювалась з банківської карти позивачки.
 
Відповідно до спадкової справи 291/2020, заведеної першою Кам`янською державною нотаріальною конторою після померлого ОСОБА_3                      ІНФОРМАЦІЯ_2 , із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернулись ОСОБА_2 , яка є племінницею померлого ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 (том 1, а. с. 129-146).
 
Згідно з заповітом від 05 листопада 2013 року ОСОБА_3 заповів належну йому квартиру АДРЕСА_3 , племінниці ОСОБА_2 (том 1, а. с. 132). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Відповідно до пунктів 1,4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного                      у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають установленим принципам                         і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом                        є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
 
Частиною першою статті 36 СК України визначено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
 
Разом з тим згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
 
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі                    статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
 
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу               є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
 
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
 
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі за конституційним поданням Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень        пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї                є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі                           у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.
 
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
 
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
 
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
 
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
 
Частиною першою статті 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом                         з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
 
Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем у період з 02 липня 2014 року до 10 березня 2020 року позивач посилалася на:
- акти № 49 від 29 липня 2020 року та № 79 від 12 червня 2014 року, затверджені директором ТОВ «Оселя» Лещинським В. М.;
- довідку про склад сім`ї від 12 червня 2014 року;
- довідку № 3/4905 від 20 травня 2020 року, видану ТОВ «ЄРЦКП»;
- квитанції про сплату декількох комунальних платежів за адресою:                  АДРЕСА_3 у лютому 2019 року,              у січні, лютому та березні 2020 року;
- копії договорів кредиту № 177/03/19-2012/4 та поруки                                                  № 177/03/19П1-2012/4 укладені 27 вересня 2012 року.
 
Суди попередніх інстанцій правильно встановили, що зазначені документи не підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та                          ОСОБА_3 , оскільки не містять в собі підтверджуючої інформації про обставини, на які посилається позивач. Крім того, посилання заявника на показання свідків, допитаних під час судового розгляду, без наявності інших підтверджуючих доказів, не можуть бути самостійною підставою для встановлення факту спільного проживання.
 
Отже, лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання. Жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо обставин спільного проживання між нею та ОСОБА_3 , ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, побуту та інших, у матеріалах справи відсутні.
 
Факт спільного проживання, сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
 
Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю                                     з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу у період з 02 липня 2014 року                       до 10 березня 2020 року, при цьому, суди правильно визначили, що подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна тощо.
 
Колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права на спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ,                оскільки вона не довела наявність у неї права на обов`язкову частку у спадщині, передбаченого статтею 1241 ЦК України.
 
Посилання заявника на застосування апеляційним судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 серпня 2020 року у справі № 423/1071/19 та від 11 лютого 2021 року у справі                   № 158/431/19, колегія суддів відхиляє, оскільки у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини, відмінні від справи, що є предметом касаційного перегляду.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновку суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів попередніх інстанцій                         не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 червня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року               залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	 	Р. А. Лідовець     І. А. Воробйова     Ю. В. Черняк