ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3982/22 Справа № 216/4167/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/4167/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:
позивачі -  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач -  ОСОБА_3 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами,  апеляційну скаргу  відповідача  ОСОБА_3 на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року, яке ухвалено  суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 01 грудня 2021 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року   ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, який уточнили у жовтні 2020 року.
Позовна заява мотивована тим, що 25.03.2010 року ОСОБА_3 власноруч склав боргову розписку про те, що винен ОСОБА_4 110 000,00 грн. і зобов`язався повернути борг до 10 квітня 2010 року, проте борг не повернув. 
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2010 року, по справі №2-2073/2010, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 110 000,00 гривень, а також стягнуто 1100,00 грн. судового збору та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 111 220,00 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.02.2012 року залучено в якості правонаступника після смерті позивача ОСОБА_4 його дружину - ОСОБА_5 . 
На підставі виконавчого листа № 2-2073/10 від 17.02.2012 року, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з  ОСОБА_3 на користь стягувача ОСОБА_5 боргу в розмірі 111 220,00 грн. відкрито виконавче провадження ВП №31565740.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.11.2016 року було замінено сторону, а саме стягувача у зазначеному вище виконавчому провадженні, на правонаступників померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .
02 липня 2019 року ОСОБА_6 змінив прізвище на « ОСОБА_7 ».
На теперішній час ОСОБА_3 повернув грошові кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 частково, а саме заборгованість, станом на 20.05.2019 року, становить 55 437,83 гривень, тому позивачі вважають, що своїми діями відповідач спричиняє їм матеріальні збитки і просять суд винести рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 3% річних та інфляційні втрати: на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 13 156,11 грн., на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 13 156,11 грн., а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних та інфляційні втрати у сумі 13 156,11 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3 % річних та інфляційні втрати у сумі 13 156,11 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі у розмірі 768,40 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обстаивнам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, посилаючись в мотивувальній частині рішення суду на положення законодавства, не навів алежних мотивів, що ці норми вказують на правильність прийнятого ним рішення, у зв`язку з чим, не можуть вважатися належною юридичною кваліфікацією. Зазначає, що представником позивачів у розразунку 3% річних та інфляційних втрат, взято суму заборговнаості, що не відповідає фактичному боргу. Зокрема, до розрахунку включено суму 4 985,02 грн., яка є сумою виконавчого збору, та 6000,00 грн., які взагалі не підтверджені довідкою державного виконавця, чим порушено права стягувачів на отримання боргу у повному обсязі. При цьому, суму боргу обчислено за період з 24.06.2016 року по 23.06.2019 року, тоді як позивачі набули статусу стягувачів лише з 15.09.2017 року. Відповідач наполягає на тому, що, при розрахунку суми 3% річних та інфляційних втрат, не вказано джерело, з якого взято індекс інфляції, а сам розрахунок не відповідає «Методиці розрахунку інфляційної складової у боргових зобов`язаннях». 
Крім того, відповідач зазначає, що він добровільно частково виконав рішення суду, а тривале виконання рішення суду зумовлено неправомірними діями державного виконавця, яким не було дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні правові підстави для стягнення з боржника грошової компенсації у зв`язку з несвоєчасним виконанням державною виконавчою службою судового рішення про стягнення грошових сум, оскільки його вини у затримці виконання рішення суду немає.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25.03.2010 року ОСОБА_3 власноруч склав боргову розписку про те, що винен ОСОБА_4 110 000,00 грн. і зобов`язався повернути борг до 10 квітня 2010 року, проте борг не повернув.
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про стягнення боргу.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2010 року, по справі №2-2073/2010, задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 110 000,00 гривень, а також стягнуто судові витрати: 1100,00 грн. судовий збір, 120,00 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 111 220,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.02.2012 року залучено в якості правонаступника, після смерті позивача ОСОБА_4 , його дружину - ОСОБА_5 . 
На підставі виконавчого листа № 2-2073/10 від 17.02.2012 року, виданого Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з  ОСОБА_3 на користь стягувача ОСОБА_5 боргу в розмірі 111 220,00 грн., відкрито виконавче провадження ВП №31565740.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.11.2016 року замінено сторону виконавчому провадженні та залучено правонаступників померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .
02 липня 2019 року ОСОБА_6 змінив прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с. 39, 40).
Відповідно до довідки від 18.06.2019 року № 22965, наданої державним виконавцем Центрально-Міського відділу ДВС м. Кривий Ріг Пилявець О.В., ОСОБА_3 сплатив на користь стягувачів 44 797,15 грн. та виконавчий збір 4985,02 грн.
Крім того, відповідно до квитанції від 08.11.2012 року боржником ОСОБА_3 сплачено суму 3 000,00 грн. та відповідно до квитанції від 10.12.2012 року - суму 3 000,00 грн., які не було враховано у Довідці від 18.06.2019 року № 22965.
На користь ОСОБА_5 було стягнуто 30 780,00 грн., на користь ОСОБА_1 стягнуто 9 629,06 грн., на користь ОСОБА_2 стягнуто 9 773,74 грн.
Заборгованість ОСОБА_3 , станом на 20.05.2019 року, становить 55 437,83 гривень (111 220,00 грн. - 44 797,15 грн. - 4 985,02 грн.-6000,00 грн. = 55 437,83 грн.).
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, суд першої інстанції виходив з того, що стягнута рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2010 року заборгованість за договором позики до теперішнього часу не повернута, а невиконання боржником ОСОБА_3 грошових зобов`язань тягне за собою наслідком застосування ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує виникнення зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов`язком боржника щодо такої сплати. 
Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України.
У відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачами у розмірі 110 000,00 гривень, що підтверджується рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2010 року, яке набрало законної сили 03 грудня 2010 року (а.с.5). 
Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , шляхом подання цього позову, пред`явили відповідачу вимогу в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення грошового зобов`язання, право на які вони, як стягувачі, мають з моменту набрання чинності рішенням рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.11.2010 року до фактичного його виконання шляхом сплати усіх необхідних грошових сум, однак, заявили вимогу виключно щодо стягненя цих сум за період з 24.06.2016 року по 23.06.2019 року, що є їх процесуальним правом.
Доводи апеляційної скарги про те, що суму боргу обчислено за період з 24.06.2016 року по 23.06.2019 року, тоді як позивачі набули статусу стягувачів лише з 15.09.2017 року, колегією суддів відхиляються, оскільки, як уже зазначено вище, ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.11.2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_2 було залучено до участі у справі у якості правонаступників померлої ОСОБА_5 , а процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.
Колегія суддів в оцінці обґрунтованості вимог позивачів виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивачі вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних.
Доводи ж апеляційної скарги про те, що відповідач добровільно частково виконав рішення суду, а тривале виконання рішення суду зумовлено неправомірними діями державного виконавця, яким не було дотримано вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні правові підстави для стягнення з боржника грошової компенсації, у зв`язку з несвоєчасним виконанням державною виконавчою службою судового рішення про стягнення грошових сум, оскільки його вини у затримці виконання рішення суду немає, колегія суддів вважає неприйнятними.
При визначенні розміру інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів, слід врахувати наступне.
Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України    від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим.
Підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур`єр».
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.
Так, за період, зазначений ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в позові, з 24.06.2016 року по 23.06.2019 року, інфляційні виплати складають 21 325,19 грн. (а.с. 105-106) і саме ця сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 , який, зазначаючи в апеляційній скарзі на відсутність посилання у рішенні суду джерела, з якого взято індекс інфляції, та на невідповідність розрахунку «Методиці розрахунку інфляційної складової у боргових зобов`язаннях», власного контрозрахунку не надав та не спростував розрахунку, проведеного позитвачами, з яким вірно погодився суд першої інстанції та який не спростовано у суді апеляційної інстанції.
На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
Отже, 3% річних з простроченої суми основного боргу становить: 55 437,83 грн. х 3 % / 365 (кількість днів у році) х 1 095 (кількість днів прострочення) = 4 989,40 грн.
З огляду на положення статті 13 ЦУПК України, яка визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках , та учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визначення трьох процентів річних у розмірі 4 987,03 грн., тобто в межах заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що представником позивачів у розразунку 3% річних та інфляційних втрат, взято суму заборгованості, що не відповідає фактичному боргу, зокрема, до розрахунку включено суму 4 985,02 грн., яка є сумою виконавчого збору, та 6000,00 грн., які взагалі не підтверджені довідкою державного виконавця, чим порушено права стягувачів на отримання боргу у повному обсязі, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки, як уже зазначено вище, межі та обсяг заявлених вимог визначаються виключно позивачами та наведене вище не порушує прав відповідача у даній справі ОСОБА_3 .
Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розрахована на прострочену суму боргу у розмірі 55 437,83 грн. за період з 24.06.2016 року по 23.06.2019 року, складає 26 312,22 грн. (21 325,19 грн. (інфляційні втрати) + 4 987,03 грн. (3% річних) = 26 312,22 грн.), тобто по 13 156,11 грн. кожному з позивачів.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_3  - залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 08 червня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: