П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

24 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 517/494/21	
Головуючий в 1 інстанції: Гончар І.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Департамента патрульної поліції на рішення  Фрунзівського районного суду Одеської області  від 09.12.2021 по справі №   517/494/21 за позовом   ОСОБА_1 до   Департамента патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, –

                                       ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому просив визнати постанову інспектора ДПП Рибак Людмили Сергіївни серії 1АВ № 0183310 від 20.06.2021 , якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та закрити справу про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення.
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 17.07.2021 ним було отримано постанову серії 1АВ № 01833103 від 20.06.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України від 20.06.2021, згідно якої встановлено, що о 16 годин 59 хвилин за адресою М05 Київ-Одеса 294+260, було зафіксовано транспортний засіб RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1 , яким було перевищено встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 67 км/год, чим порушено п. 12.9.б Правил дорожнього руху України та як наслідок, його, як власника даного транспортного засобу, притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.
В даній оскаржуваній постанові встановлено, що було порушення п. 12.9.б Правил дорожнього руху.
Позивач вважає, що дана постанова не відповідає вимогам ст. 283 КУпАП, так як в даній постанові інспектором не вказано в межах якого дорожнього знаку відбулось таке перевищення швидкості, оскільки в п. 12.9.б Правил дорожнього руху визначено, що водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до пп. «и» п.30.3 Правил дорожнього руху. Крім того, в постанові інспектором не зазначено, в якому населеному пункті було виявлено правопорушення, не зазначено назву населеного пункту, вулицю, або будь-які орієнтири, не зафіксована зона дії знаків 5.45, 5.47, або 5.46,5.48.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що правопорушення було зафіксоване технічним засобом Каскад 026-1219, який відповідає вимогам ДСТУ 8809:2018 «Метрологія. Прилади контролю за дотриманням правил дорожнього руху з функціями фото- і відеофіксації. Вимірювачі швидкості руху транспортних засобів дистанційні, вимірювачі просторово-часових параметрів місцеположення транспортних засобів дистанційні. Метрологічні та технічні вимоги».
На офіційному вебсайті МВС України розміщена інформація про встановлені технічні засоби (прилади контролю). Наявність дорожніх знаків 3.29 «Обмеження максимальної швидкості 90, 70 та 50 км/год.», а також дорожніх знаків 5.70 «Фото- відеофіксація порушень Правил дорожнього руху» на ділянці дороги автошляху М-05 Київ-Одеса 294+260 км підтверджується відеозаписом.
З відеозапису вбачається, що вищенаведені дорожні знаки встановлені у вищенаведених місцях відповідають діючим нормативним документам.
Аналіз усіх наявних в справі доказів, в тому числі відеофіксації та фотокарток автомобіля RENAULT KANGOO номерний знак НОМЕР_1 дає підстави стверджувати, що факт перевищення встановленого обмеження швидкості автомобілем RENAULT KANGOO номерний знак НОМЕР_1 доведений в повній мірі.
Також відповідач зауважив, що у позовній заяві позивач не заперечує факту скоєння адміністративного правопорушення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Фрунзівський районний суд Одеської області рішенням від 09.12.2021  позов задовольнив.
Скасував постанову інспектора ДПП Рибак Людмили Сергіївни серії 1АВ № 01873310 від 20.06.2021 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП.
Закрив провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст. 122 КУпАП, відповідно до ст. 38 КУпАП.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує увагу на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- помилковим та не обґрунтованим є твердження суду першої  інстанції, що на момент розгляду судом справи закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ч.2 ст.38 КУпАП;
- інші доводи апеляційної скарги відтворюють зміст відзиву до позову.

Обставини справи.
Суд першої інстанції встановив, що відповідно до постанови серії 1АВ № 01833103 від 20.06.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, складеної інспектором ДПП Рибак Л.С., 20.06.2021 о 16 годин 59 хвилин за адресою М05 Київ-Одеса 294+260, було зафіксовано транспортний засіб RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1 , яким було перевищено встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів на 67 км/год, чим порушено п. 12.9.б Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 122 ч. 4 КУпАП. Вказаною постановою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 700 грн.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того,  що з огляду  на положення п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП, оскільки  на момент розгляду судом справи за позовом ОСОБА_1 закінчився строк накладення адміністративного стягнення, передбачений ч. 2 ст. 38 КУпАП, провадження про адміністративне правопорушення слід закрити.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, ст. 38 КУпАП.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 221 КУпАП визначено перелік справ про адміністративні правопорушення, які розглядаються районними судами та вказано, що тільки частина 5 статті 122 КупАП розглядається суддями районних судів.
Враховуючи частину 2 статті 222 КупАП, від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Розгляд справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване у автоматичному режимі регулюється статтями 279-1  - 279-4   та «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані у автоматичному режимі» затвердженою Наказом Міністерства внутрішніх справ України 13.01.2020 №13.
З аналізу вищезазначених статей, колегія суддів дійшла висновку, що інспектор ДПП Рибак Л.С. мала право на розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого в автоматичному режимі.
Відповідно до частини 1 статті 38 КУпАП, адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді).
Виходячи зі змісту постанови серії 1 АВ №01833103 вбачається, що вчинення адміністративного правопорушення відбулося 20.06.2021 року, дата розгляду адміністративної справи та винесення постанови також 20.06.2021 року. 17.07.2021 позивачем було отримано постанову серії 1АВ № 01833103 від 20.06.2021 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, тому судова колегія вважає, що порушення строку накладення адміністративного стягнення відсутнє.
Аналізуючи всі наявні у справі докази, судова колегія прийшла до висновку, що строк, відповідно до статті 38 КУпАП щодо накладення адміністративного стягнення, не пропущено так, як постанова про накладення адміністративного стягнення була винесена в день вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно частини 1 статті 1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України “Про дорожній рух”, встановлюють ПДР України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року.
Пунктом 1.1 ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України “Про дорожній рух” встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. 
У відповідності до п. 1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. 1.9 ПДР України, особи, які порушують вказані вище Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, підпунктом “б” п. 12.9 Правил дорожнього руху України чітко визначено, що забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в п.п.12.4-12.7 ПДР України, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до пп. "и" п. 30.3 цих Правил.
Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 15-ти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Частиною 4 статті 122 КУпАП встановлено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
          На підтвердження вчиненого адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, представником Департаменту патрульної поліції надано до суду компакт-диск з відеозаписом події (а.с.55).
Також, результати автоматичної фіксації перевищення встановленого обмеження швидкості транспортним засобом RENAULT KANGOO, номерний знак НОМЕР_1 , підтверджуються фотознімками зображення вказаного транспортного засобу (а.с.51-53).
          На фотознімках міститься інформація, а саме: дата та час вчинення правопорушення; місце вчинення правопорушення(а.с. 47-48); географічні координати місця вчинення правопорушення; фотофіксація автомобіля з чітким зображенням державного номерного знаку; швидкість руху автомобіля, км/год; обмеження (перевищення) швидкості, км/год; напрямок руху автомобіля.
Також слід вказати, що на офіційного вебсайті https:// bdr.mvs.gov.ua  зазначені адреси камер фото-, відеофіксації та дозволена швидкість руху  зазначено розміщення камер на дорогах державного значення де вказується, що на проміжку дороги М-05 Київ –Одеса 294+ 260 дозволена швидкість 50 км/год (а.с.36).
Слід також вказати, що перевищення швидкості руху, як й інші правопорушення, характеризується певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось. Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їх належність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.
Колегія суддів вважає, що порушення вимог частини 1 статті 122 КУпАП, а саме: перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, є суспільно небезпечним та може призвести до тяжких наслідків.
Також, колегія суддів звертає  увагу на рішення Європейського суду з прав людини в справі «O'HalloranandFrancis v. theUnitedKingdom» будь-хто, хто вирішив володіти чи керувати автомобілем, знав, що таким чином він піддає себе режиму регулювання, котрий застосовується, оскільки визнавалося, що володіння і користування автомобілем може потенційно завдати серйозної шкоди. Можна вважати, що ті, хто вирішив володіти та керувати автомобілями, погодилися на певну відповідальність та обов`язки.
Отже, водій при керуванні автомобілем зобов`язаний, в першу чергу, дотримуватись вимог Правил дорожнього руху.
Додатково слід зазначити, що діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.
Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 
Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації. 
Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.
Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб. 
Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.
Наприклад, в рішенні по справі FALK v. THE NETHERLANDS, Арр. № 66273/01, 19 October, 2004, суть якого зводиться до оскарження заявником рішення про накладення штрафу із зазначенням імені та адреси особи, яка керувала на момент вчинення правопорушення його автомобілем, Європейський Суд з прав людини вказує на те, що, незважаючи на заборону презумпції права або факту, вони повинні бути пропорційні меті, переслідуваної державою. Мета оспорюваного правила про об`єктивну відповідальність  власника автотранспортного засобу, що міститься в законі про адміністративне виконання правил дорожнього руху, полягає в ефективному забезпеченні дорожньої безпеки та створенні умов, при яких порушення правил дорожнього руху не залишаються безкарними в випадках, коли неможливо встановити особу, котра керувала автомобілем.
У рішенні  Європейського  Суду з прав людини з у справі  Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. “Враховуючи велику кількість незначних правопорушень – особливо правил дорожнього руху, – характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави – учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).
Відповідно до статті 283 КУпАП, якою встановлено вимоги до постанови по справі про адміністративне правопорушення, не закріплено необхідності зазначення відомостей про розміщення дорожніх знаків, але зазначено обов`язковість встановлення місця вчинення правопорушення, яке було вказано в оскаржуваній постанові – М05 Київ-Одеса 294+260.
З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що постанова інспектора ДПП Рибак Людмили Сергіївни серії 1АВ № 0183310 від 20.06.2021, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП, прийнята правомірно та з дотримання вимог чинного законодавства.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив  порушення матеріального і процесуального права при вирішенні справи. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частини 6 статі 139 КАС України , якщо суду  апеляційної інстанції , не повертаючи  адміністративної справи  на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює  розподіл судових витрат.
Водночас положеннями статті 139 КАС України не регламентовано стягнення з позивача (у разі відмови у задоволенні позову) в порядку розподілу судових витрат сплаченого суб`єктом владних повноважень судового збору.
Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі  Великої Палати Верховного Суду  від 29.04.2020, справа № 817/66/16 (11-185апп19).
Враховуючи наведене підстави для перерозподілу  судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департамента патрульної поліції задовольнити, а рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 09 грудня 2021 по справі №  517/494/21 – скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.