Постанова                       
Іменем України       
20 травня 2022 року
м. Київ
справа № 758/15839/19
провадження № 61-2195св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., 
Сердюка В. В.,
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 , 
заінтересована особа - Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ),
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року в складі судді Якимець О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., 
Шкоріної О. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Подільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції 
(місто Київ).
Заява мотивована тим, що її батько та дід були німцями. Реєструючи шлюб та народження  ОСОБА_1 , батьки вирішили вказати себе та заявника як українців, оскільки на той час радянська влада піддавала репресіям та переслідуванням громадян німецького походження, тому батько приховував своє походження. Зазначає, що в позасудовому порядку змінити записи в актах цивільного стану неможливо. Так, Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві відмовив у задоволенні заяви про внесення змін до актів цивільного стану щодо національності ОСОБА_1 .
На підставі викладеного  ОСОБА_1 з урахуванням уточнених вимог просила: встановити юридичний факт, що її національність «німкеня»; зобов`язати Подільський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції 
у місті Києві внести зміни до актового запису від 18 червня 1949 року № 1488 про народження ОСОБА_1 , вказавши національність її батька ОСОБА_2 «німець» та національність ОСОБА_1 «німкеня»; внести зміни до актового запису від 01 липня 1923 року (02 липня 1976 року) № 102 про народження 
ОСОБА_2 , вказавши по батькові його батька ОСОБА_3 - « ОСОБА_4 », національність - «німець».
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року, закрито провадження у справі.
Судові рішення мотивовані тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували повноваження реєстраційних органів, які фіксують національність в актових записах та видають документи, що посвідчують особу із зазначенням національності. Суди залишили поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 подала відповідну заяву з метою відновлення справжньої національності, проте у її задоволенні відмовлено. При цьому ОСОБА_1 народилася через чотири роки після закінчення війни з Німеччиною і ставлення до німців було вкрай негативним, радянська влада піддавала власних громадян німецького походження репресіям та переслідуванням. Суди не дослідили належним чином зібрані 
у справі докази, які підтверджують заявлені у справі вимоги, а також не правильно застосували статтю 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». 
Інший учасник справи відзиву на касаційну скаргу не направив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду  ОСОБА_1 08 лютого 
2022 року.
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що у цій справі ОСОБА_5 звернулася із заявою про встановлення факту належності її та батька до певної національності, посилаючись на помилковість таких відомостей, зазначених в актових записах про народження, що є, на думку заявника, підставою для внесення змін до відповідних актових записів щодо національності.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити 
у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції 
(частина третя статті 406 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення 
в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, враховуючи таке.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають 
у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно з частиною другою статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.
За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої 
статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. 
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення; встановлення факту не пов`язується 
з подальшим вирішенням спору про право. 
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. 
Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 15 вересня 
2021 року у справі № 503/246/19.
ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту щодо національності та внесення змін до актових записів у графі «національність» для підтвердження німецького походження свого роду по лінії батька.
Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Зазначений Указ Президента України втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.
Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про державну реєстрацію актів цивільного стану національності батьків дитини чи осіб, які вступають 
у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи 
вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено 
статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 761/36561/19.
Статтею 11 Конституції України передбачено, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
Відповідно до статті 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Згідно зі статтею 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.
Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися 
у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної 
і громадської безпеки.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах органів державної реєстрації актів цивільного стану відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону України «Про національні меншини 
в Україні». Отже, національна належність особи є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила 
б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 759/13784/19.
Таким чином, у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності цей спір не лише не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а й судовому розгляду взагалі.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 березня 2022 року у справі № 458/1176/20.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення у судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.
Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що норми ЦПК України не передбачають можливості розгляду заяв про встановлення факту належності особи до певної національності, оскільки заявники просять встановити факт неправильності даних, викладених в актових записах 
(саме національності), крім того, заявник просить суд зобов`язати заінтересовану особу у цій справі внести зміни до відповідних актових записів.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 754/631/20.
Суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а також правильно витлумачили ці норми, тому доводи касаційної скарги 
в цій частині не заслуговують на увагу.
Доводи касаційної скарги також зводяться до переоцінки та дослідження доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.
З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким судами першої та апеляційної інстанцій надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи. 
При цьому суд врахував усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. 
Європейський суд з прав людини вказав, що міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої 
статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційний суд не встановив.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 28 квітня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк