УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 липня 2022 року                                                                                                              
м. Київ
 
справа № 571/810/20
провадження № 51-1875 ск 22
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Рокитнівського районного суду 
Рівненської області від 09 вересня 2021 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2022 року,
встановив:
За вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 вересня 
2021 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
та жителя смт Рокитне Рівненської області, 
засуджено за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання 
у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_5 засуджено за те, що він 01 квітня 2020 року приблизно о 12 год 40 хв за місцем проживання на 
АДРЕСА_1 , незаконно збув за 1 000 гривень ОСОБА_6 чотири поліетиленові пакети зі вмістом подрібненої рослинної речовини зеленого кольору, масою 0,85 г, 0,86 г, 0,79 г та 0,61 г, що являється наркотичним засобом канабісом, який віднесений до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено.
Крім того,  ОСОБА_5 29 квітня 2020 року о 12 год 50 хв на 
АДРЕСА_1 , повторно, незаконно збув за 500 гривень ОСОБА_6 поліетиленові згортки зі вмістом сухої подрібненої речовини темно-зеленого кольору, масою 0,382 г, 0,493 г, що являється наркотичним засобом канабісом, який віднесений до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких заборонено.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2022 року вирок суду щодо  ОСОБА_5 залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки дій 
 ОСОБА_5 , порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку 
з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке є явно несправедливим через суворість. Просить призначити  ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої ст. 69 КК, без конфіскації майна. 
Обґрунтовуючи свою позицію, посилається на те, що ОСОБА_5 під час розгляду кримінального провадження щиро розкаявся, вину повністю визнав, активно сприяв розкриттю вчиненого ним злочину, а також вказує на відсутність обставин, що обтяжують покарання та його молодий вік.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такої думки.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні  кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його 
дій не оспорюються.
Захисник порушує питання про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, 
яке є несправедливим через суворість.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість. 
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність 
в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 69 КК за наявності декількох обставин, 
що пом`якшують покарання та істотне знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, зокрема, за особливо тяжкий, тяжкий злочин або нетяжкий призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкції статті Особливої частини цього Кодексу.
В частині правильності застосування ст. 69 КК, суд зазначає, що ч. 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання 
та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1, 2 ст. 66 КК, та (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, необхідно виходити з системного тлумачення статей 66, 69 КК та тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини 
як елемент складу злочину. Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, 
яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою 
під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають 
на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. 
Отже, суд, посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК, зобов`язаний 
не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, 
що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.
З огляду на зміст судових рішень, суд першої інстанції при призначенні 
 ОСОБА_5 покарання, відповідно до вимог статей 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, після вчинення злочину до кримінальної відповідальності не притягувався, посередньо характеризується за місцем проживання, утриманців немає, проживає один, 
на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, його роль у скоєному злочині та поведінку до і після вчинення злочину, наявність обставини, що пом`якшує покарання, – щире каяття, та відсутність обтяжуючих вину обставин, та призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 307 КК і визнав 
за доцільне призначити додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді конфіскації майна.
Сукупність обставин, які істотно знизили б тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину та вказували б на підстави для застосування ст. 69 КК, суд не знайшов.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо 
 ОСОБА_5 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо можливості застосування ст. 69 КК, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника, 
дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру призначеного покарання.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене  ОСОБА_5 покарання 
у межах санкції ч. 2 ст. 307 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, 
є необхідними для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Обставини, які би вказували не те, що покарання є явно несправедливим через суворість, відсутні.
Таким чином, доводи касаційної скарги захисника є необґрунтованими. 
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими 
та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були 
би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу 
про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав 
для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Рокитнівського районного суду Рівненської області від 09 вересня 2021 року 
та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 28 березня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                                    ОСОБА_3