ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"04" травня 2022 р.           Справа№ 910/2249/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Михальської Ю.Б. 
          Тищенко А.І. 
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія      «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 
у справі №910/2249/21 (суддя Ярмак О.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕГРОВАНІ ВОДНІ ТЕХНОЛОГІЇ»
до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія      «Енергоатом»
про стягнення 55      177, 20 грн.
                                                                                                                                                                           ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРОВАНІ ВОДНІ ТЕХНОЛОГІЇ" звернулось       до Господарського суду м.Києва      з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення 48 525,00 грн. заборгованості за поставлений товар за видатковою накладною №511 від    29.07.2020 по договору № 151 (2) 20УК/53-121-08-20-09436 від 11.06.2020, 3 008,55 грн. пені, 3 396,75 грн. штрафу, 246,90 грн. 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем узятих на себе зобов`язань за договором поставки № 151 (2) 20УК/53-121-08-20-09436 від 11.06.2020, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за вказаним правочином.
У відзиві на позовну заяву відповідач факт поставки на спірну суму підтвердив, водночас, зазначив про безпідставність нарахування пені та штрафe за відсутності погодження їх розміру та порядку стягнення сторонами у договорі № 151 (2) 20УК/53-121-08-20-09436 від 11.06.2020, висловив свої доводи, що строк оплати 48 525,00 грн. вартості товару не настав, оскільки вказана сума є ПДВ,    яке сплачується після отримання покупцем від постачальника податкової накладної, і строк такого виконання умовами договору не встановлений, тобто є правом, а не обов`язком відповідача. Також відповідач заперечив проти покладення на нього понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу за недоведеністю підстав, враховуючи нескладність справи, непропорційність заявленого розміру до предмета спору та не надання доказів фактичної оплати вказаних витрат.
У відповіді на відзив позивач вказує про помилковість доводів відповідача про розмежування строку та порядку оплати вартості продукції та ПДВ відповідно до п.3.2 договору, направлення відповідачу 29.07.2020 та засобами електронного зв`язку відповідно до умов договору податкової накладної за спірною поставкою    та зауважив про недоведеність відповідачем    не співмірності заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, докази понесення яких надані до суду.
У запереченнях по справі відповідач наполягав на неотриманні у встановленому порядку зареєстрованої податкової накладної на товар від позивача, просив відмовити у позові в частині стягнення пені та штрафу за необґрунтованістю підстав нарахування, та зменшити розмір заявлених витрат на оплату послуг адвоката у зв`язку з тим, що справа не є складною, розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, ціна позову не є значною, спір не стосується публічного інтересу.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі   №910/2249/21 позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕГРОВАНІ ВОДНІ ТЕХНОЛОГІЇ" 48   525,00 грн. основного боргу, 246,90 грн. 3% річних, 2006,48 грн. витрат по сплаті судового збору, 4242,79 грн. витрат на правову допомогу адвоката. В решті позову відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором в частині оплати отриманого товару та наявність заборгованості за договором на час звернення до суду у розмірі 48 525,00 грн. разом з ПДВ, доказів оплати якої відповідачем не надано, у зв`язку із чим також задоволено вимоги про стягнення 3% річних.
          Одночасно судом відмовлено в частині стягнення пені та штрафу за недоведеністю підстав нарахування, оскільки договір поставки не містить умов щодо відповідальності покупця за несвоєчасну оплату поставленого товару.
          В частині заявлених вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 4242, 79 грн. витрат на правову допомогу адвоката. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач 11.05.2021 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення 8087,50 грн. частини вартості товару у розмірі суми ПДВ, 246,90 грн. 3% річних, 4242,79 грн. витрат на правову допомогу та прийняти в цій частині рішення про відмову в позові.
Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.
- суд дійшов помилкового висновку, що строк оплати поставленого товару є таким, що настав, оскільки сторони в договорі розмежували строки сплати ПДВ та ціни товару без ПДВ, та встановили, що ціна товару без ПДВ сплачується протягом 120 календарних днів з дати поставки товару, а ПДВ сплачується після отримання покупцем від постачальника податкової накладної;
- виписка та реєстрація позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних не є підставою для виникнення у відповідача зобов`язання з оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ;
- на електронну адресу покупця (pdvzaes@mgw.npp.zp.ua) не надходила електронна податкова накладна №102 від 29.07.2020 від позивача, у відповідача не виникло обов`язку щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ - 8087,50 грн., а у позивача, відповідно, не виникло право вимагати його виконання;
- строк виконання зобов`язання щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ в Договорі не встановлений, а отже визначається вимогою позивача;
- суд при ухваленні рішення не врахував, що позивачем при проведенні розрахунку 3% річних проігноровано не виникнення у ВП ЗАЕС обов`язку щодо оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ (яка не набула характеру боргу), що виключає можливість кваліфікації його поведінки як порушення зобов`язання, та, відповідно, здійснення нарахування 3% річних на суму вартості товару з урахуванням сум ПДВ за Договором та вірність розрахунків 3% річних;
- внаслідок безпідставного ототожнення податкових зобов`язань з господарськими зобов`язаннями та необґрунтованого застосування до правовідносин між суб`єктами господарювання (що врегульовані положеннями укладеного між ними Договору) закону, який регулює відносини у сфері справляння податків, суд дійшов помилкового висновку щодо наявності у відповідача обов`язку з оплати товару в повному обсязі (включно з частиною вартості товару в розмірі суми ПДВ) без врахування визначених Сторонами в пункті 3.3 Договору умов оплати частини вартості товару в розмірі суми ПДВ - після отримання відповідачем від позивача на визначені електронні адреси зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних;
- суд не в повній мірі дослідив співрозмірність витрат на правову допомогу порівняно із визначеними процесуальним законодавством критеріями, не надав належної оцінки наданим відповідачем запереченням щодо відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок державного підприємства.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
          У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.
          У відповіді на відзив на апеляційну скаргу відповідач посилається на ненастання строку оплати частини вартості товару у розмірі ПДВ, а витрати на правову допомогу адвоката вважає не співмірними зі складністю справи, наданим обсягом юридичних послуг в суді першої інстанції.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія    «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду м. Києва від 19.04.2021 у справі № 910/2249/21, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
11.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Інтегровані Водні Технології" (постачальник за договором, позивач) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"                (покупець, відповідач) був укладений договір поставки № 151 (2) 20УК/53-121-08-20-09436, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити, а покупець - прийняти та оплатити продукцію згідно із специфікацією (додаток №1 до договору), а саме: Насос Dadu Fa 21-60/45 м3/ч 400В у кількості 1шт, вартістю 48 525,00 грн., у т.ч. 8087,50 грн. ПДВ.
У п.1.3 договору визначено строк поставки продукції: травень-липень 2020.
Відповідно до п.3.1 договору вартість договору складає: 40 437,50 грн., крім того ПДВ 8087,50 грн., разом 48 525,00 грн.
Сторонами у п.3.2 договору узгоджено, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 120 календарних днів з дати поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.
Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених ПК України випадках та порядку (п.3.3 договору).
За умовами п.4.5 договору, постачальник зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у строки, визначені для реєстрації податкових накладних чинним законодавством, з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги». Електронна адреса покупця для листування в рамках адміністрування ПДВ: pdvzaes@mgw.npp.zp.ua.
Відповідно до п.11.1, договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами і діє протягом 12 місяців з дати укладання.
Матеріалами справи    встановлено та відповідачем не заперечується, що на виконання умов договору позивач за видатковою накладною №511 від 29.07.2020 на суму 48 525,00 грн., яка підписана та скріплена печатками обох сторін без зауважень (а.с.34), поставив, а відповідач прийняв товар за договором поставки № 151 (2) 20УК/53-121-08-20-09436, на загальну суму 48 525,00 грн. з ПДВ.
Також на підтвердження здійснення господарських операції з поставки товару позивачем долучено до справи квитанцію про реєстрацію податкової накладної №102 від 29.07.2020 в Державній податковій службі України.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджує про невиконання відповідачем зобов`язань з оплати 48 525,00 грн. вартості поставленого товару за видатковою накладною №511 від 29.07.2020 по договору, за прострочення виконання зобов`язання нараховано також до стягнення з відповідача 3008,55 грн. пені, 3396,75 грн. штрафу, 246,90 грн. 3% річних.
Відповідач позов не визнає в частині оплати ПДВ з вартості отриманого товару, 3% річних, пені та штрафу.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, а також з огляду на відсутність клопотань учасників справи про розгляд справи з викликом осіб, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.
Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно зі ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі Трофимчук проти України no.4241/03 від 28.10.2010).
Оскільки апелянтом рішення суду оскаржується лише в частині стягнення 8087,50 грн. частини вартості товару у розмірі суми ПДВ, 246,90 грн. 3% річних, 4242,79 грн. витрат на правову допомогу, відповідно оскаржуване рішення в частині стягнення вартості товару без ПДВ та в частині відмови у стягнення пені та штрафу в апеляційному порядку не переглядається.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1,2       ст. 509 Цивільного кодексу України       зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених       статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі       ст. 11 ЦК України       цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною 1       статті 626 ЦК України       визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі       ст. 628 ЦК України       зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до       ст. 712 Цивільного кодексу України       за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Як підтверджено матеріалами справи, на виконання умов договору позивач згідно із видатковою накладною №511 від 29.07.2020 поставив відповідачу товар на суму       48   525,00 грн. з ПДВ.
Відповідно до ч. 1       ст. 692 Цивільного кодексу України       покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Відповідно до ч. 1       ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).                
В пунктах 3.2. та 3.3. договору сторони погодили, що оплата за поставлений товар здійснюється протягом 120 (сто двадцять) календарних днів з дати поставки товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після отримання ним від постачальника податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) у встановлених       ПК України       випадках та порядку.
Договір, відповідно до       ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із       ст. 525 Цивільного кодексу України       одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до                ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього       Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічна правова норма передбачена частиною 1       статті 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до       ст. 610 ЦК України       порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З огляду на встановлені договором строки оплати та враховуючи положення       ст. 264 ЦК України, відповідач зобов`язаний здійснити оплату      за поставлений                товар за видатковою накладною №511 від 29.07.2020   по 26.11.2020.
З огляду на викладене,      погоджений сторонами порядок оплати, строк оплати   за поставлену продукцію   є таким, що настав.
Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, посилається на те, що строк оплати за товар в частині розміру суми ПДВ не настав, оскільки позивачем не виконані взяті на себе зобов`язання щодо надіслання відповідачу податкових накладних, передбачених у пункті 3.3. договору.
Відповідно до абз. 5 та 6 п.    201.10 ст.201 Податкового кодексу України   підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.
З огляду на викладене, необґрунтованими є заперечення відповідача, оскільки в матеріалах справи наявні копії квитанцій про реєстрацію податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних,                податкова накладна №102 від 29.07.2020  на загальну суму 48 525,00 грн.                була                   зареєстрована позивачем у вказаному реєстрі 13.08.2020, а тому строк оплати частини вартості товару у розмірі суми ПДВ за вище вказаною видатковою   накладною   є таким, що настав.
У відповідності до ч. 1       ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
З урахуванням наведеного, оскільки відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що позивачем не були надано податкову накладну, яка зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних, то тягар доведення неналежного виконання позивачем                свого обов`язку щодо ненадання відповідачу документів покладається саме на відповідача.
Однак, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх заперечень.
Натомість, видаткова накладна №511 від 29.07.2020 підписана відповідачем без жодних зауважень.
Відповідач не надав у матеріали справи жодних вимог та претензій, адресованих позивачу                щодо надання                визначених у пункті 4.3. документів.
Більш того, судом враховано, що у відповіді  від 22.12.2020 №28-23/27607 на претензію за вих. №099/23 від 01.12.2020, відповідач не заперечував взяті на себе зобов`язання та    повідомив, що у зв`язку з складною ситуацією на ринку електричної енергії, зниженням рівня виробництва, попиту та оплати електричної енергії, безпрецедентним зростанням заборгованості за фактично відпущену електроенергію в поточному році, ВП ЗАЕС проводить розрахунки за фактом розподілу коштів з боку ДП «НАЕК «Енергоатом». Жодних відомостей щодо необхідності надання позивачем податкових накладних у листі не міститься.
У відповідності до       ст. 7 Господарського процесуального кодексу України,   правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Наведена норма                кореспондується зі       ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Вказані положення передбачають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
У п. 26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини                у справі "Надточій проти України" суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України       встановлено, що   судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Оскільки відповідачем не підтверджено належними та достатніми доказами обставини, на які він посилається у відзиві на позов, заперечення відповідача колегією суддів оцінюються критично.
Частиною 1       статті 73 Господарського процесуального кодексу України       встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань за договором                в частині оплати отриманого товару та наявність заборгованості за договором на час звернення до суду у розмірі 48   525,00 грн., доказів оплати вказаної суми заборгованості відповідачем не надано, у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову та стягнення                заборгованості у розмірі 48   525,00 грн.
При цьому апелянтом рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми основного боргу без урахування ПДВ в апеляційному порядку не оскаржується.
У зв`язку з простроченням відповідачем грошового зобов`язання, позивачем також нараховані до стягнення       246,90 грн. 3% річних.
Частиною 2       статті 625 Цивільного Кодексу України       передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").
За розрахунком                позивача, нарахування 3% річних позивач здійснює з 27.11.2020 по 27.01.2021.
Перевіривши розрахунок 3% річних, судом встановлено, що розрахунки здійснені   арифметично вірно, сума 3% річних становить 246,90 грн., у зв`язку з чим місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.
Відповідач, заперечуючи суми та порядок нарахування 3% річних, свого контррозрахунку не подав.
Одночасно колегією суддів враховано наступне.
Відповідно до пункту 185.1. статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до          статті 186          цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм          розділу V                   Податкового кодексу України.
Виходячи зі змісту норм Податкового кодексу України, податок на додану вартість - це надбавка до ціни товару/роботи/послуги. Покупець сплачує ПДВ, коли купує у продавця продукцію, товари, замовляє послуги, а обов`язок вести облік з податку і сплатити його в бюджет лежить на продавці (постачальнику).
Отже, сума ПДВ фактично є частиною новоствореної вартості на товар і відповідач, оплачуючи отриманий товар, сплачує її загальну вартість, яка включає в себе і ПДВ.
Пунктом 7.7 Договору передбачено, що у випадку ненадання постачальником покупцю у строк визначений чинною редакцією ПКУ, електронної податкової накладної, зареєстрованої в ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, передбачену  розділом 3  цього договору на суму ПДВ.
В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач скористався своїм правом на зменшення ціни договору на суму ПДВ.
Продавець (позивач) своєчасно зареєстрував податкову накладну №102 від 29.07.2020, що підтверджується відміткою контролюючого органу про її прийняття та реєстрацію (належні докази містяться в матеріалах справи).
Оскільки чинним законодавством визначено лише строк для реєстрації податкової накладної, який позивачем не порушений, а строк надання такої податкової накладної контрагенту не визначено, враховуючи, що квитанції про реєстрацію даної податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних датована 13.08.2020, то з вказаної дати відповідач міг самостійно довідатись про реєстрацію податкової накладної.
Можливе не направлення податкової накладної позивачем безпосередньо відповідачу електронною поштою, не позбавляє відповідача обов`язку з    оплати товару в повному обсязі, в тому числі суми ПДВ, оскільки сам факт реєстрації податкової накладної (а не її направлення контрагенту) в Єдиному реєстрі податкових накладних (та прийняття їх органами податкової служби) дає право на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.
Отже, з 13.08.2020 відповідач    був обізнаний про реєстрацію позивачем податкової накладної за господарською операцією за видатковою накладною №102 від 29.07.2020, оскільки остання була відображена в його електронному кабінеті Державної податкової служби України.
Відтак, правомірним є нарахування 3% річних на вартість поставленого і несвоєчасно оплаченого товару відповідачем із урахуванням суми ПДВ.
Приписами ст. ст.       76,       77 Господарського процесуального кодексу України       визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із ст. ст.       78,       79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Статтею                86                Господарського процесуального кодексу України       передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.                Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про задоволення позову в повному обсязі про стягнення як суми заборгованості з урахуванням ПДВ, так і 3% річних, нарахованих на неї.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем було заявлено до стягнення  4800,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.
Щодо витрат позивача на правову допомогу адвоката колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України    передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з ч. 1-3   ст. 124 Господарського процесуального кодексу України            разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачем надано попередній орієнтовний розрахунок судових витрат та повідомлено про те, що під час розгляду справи ним будуть понесені витрати зі сплати судового збору в розмірі 2300,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі   4800,00 грн. з розрахунку договірної ціни витрат на правову допомогу адвоката 1   200,00 грн. за 1 годину надання правової допомоги, у т.ч. за вивчення, аналіз матеріалів справи та підготовку позову (4 години).
Відповідно до ч. ч. 1, 2      ст. 126 ГПК України      витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За ч. ч. 3, 4      ст. 126 ГПК України   для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 8   ст. 129 ГПК України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8                ст. 129 ГПК України).
Відповідно до частини 1   статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (далі - Закон), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого               законом             на надання безоплатної правової допомоги.
Положеннями частини 1   статті 1 Закону       договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивач долучив до матеріалів справи:
- копію ордера серія АІ №1070174 від 24.11.2020, виданого АО «Свобода» адвокату Горбань Роману Олеговичу на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.08.2020 на представлення інтересів ТОВ «Інтегровані Водні Технології» у Господарському суді міста Києва; свідоцтва №1998/10 від 25.01.2001 на право Горбань О.О. на заняття адвокатською діяльністю;
- копії договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.08.2020, укладеного між АО «Свобода»(виконавець) та ТОВ «Інтегровані Водні Технології» (клієнт), додаткової угоди №3 від 09.02.2021 до договору, на виконання та у відповідності до умов якої виконавець взяв на себе зобов`язання стягнути на користь клієнта заборгованість з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", що виникла за умовами договору поставки від 11.06.2020 №151 (2) 20УК/53-121-08-20-09436;
- копію акту №3 здачі-приймання робіт (надання послуг) від 10.02.2021 по договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.08.2020, додатковій угоді №3 від 09.02.2021 із зазначенням кількості витраченого часу та переліку наданих послуг, на суму 4800,00 грн.;
- копію платіжного доручення №2067 від 23.02.2021 на суму 4800,00 грн.
За приписами ч. 6   ст. 126 ГПК України   обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з                   критерію реальності                   адвокатських                   витрат                   (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також                   критерію                   розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При цьому, втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом в частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої      статті 126 ГПК   можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях    статті 627 ЦК, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в       статті 43 Конституції                   (Аналогічна правова позиція викладена у   постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду).
Доводи апеляційної скарги є ідентичними запереченням відповідача щодо відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивача, у яких вказано про неспівмірність заявленого позивачем розміру витрат із складністю справи, ненаданням доказів фактичного виконання робіт адвокатом, нескладністю справи, що не потребувало значних зусиль та витраченого часу.
З матеріалів справи вбачається, що подана до суду позовна заява товариства у даній справі підписана директором, а не адвокатом, водночас у позовній заяві заявлено про понесення витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 4800,00 грн. та надано докази оформлення правовідносин між позивачем та АО, видачу ордеру адвокату Горбань Р.О. на представлення інтересів позивача. 
У подальшому представником позивача адвокатом Горбань Р.О. подано до суду після відкриття провадження у справі за його підписом відповідь на відзив, пояснення щодо підписання первинних документів, заяви про долучення документів до справи, у т.ч. доказів фактичного виконання адвокатом та понесення позивачем заявлених витрат на оплату послуг адвоката, фіксований розмір якого за погодинною ставкою узгоджено сторонами,    тобто надані послуги є реальними, їх обсяг підтверджений.
Судом надано оцінку доводам  відповідача про відсутність Звіту виконаних робіт згідно п.5.2 договору про надання правової допомоги, та обгрунтовано зазначено, що відповідно до п.5.4 цього договору конкретний розмір гонорару, який має сплатити клієнт на користь виконавця визначається додатком до даного договору і такі умови узгоджені сторонами у додатковій угоді №3 від 09.02.2021, зокрема в частині конкретного завдання, його форми надання; розміру гонорару: 1200,00 грн. за одну годину роботи без ПДВ, порядок розрахунків: 5 банківських днів з моменту підписання сторонами акту виконаних робіт.
Відповідно до наданого представником позивача Акту виконаних робіт №3 від 10.02.2021 по договору про надання правової (правничої) допомоги від 20.08.2020, додаткової угоди №3 від 09.02.2021, виконавцем витрачено 4 години часу для опрацювання законодавства, здійснення розрахунку боргу та підготовки процесуальних документів, всього на суму 4800,00 грн.
Згідно платіжного доручення  №2067 від 23.02.2021 (а.с.55), позивачем сплачено на рахунок АО «Свобода» згідно договору про надання правової допомоги від 20.08.2020 -  4800,00 грн.
З огляду на викладене, позивач       надав належні та допустимі докази на доведення понесених ним витрат та професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи №910/2249/21 і розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, співмірним зі складністю позову, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволений судом частково, місцевий господарський суд правомірно поклав на відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 4242,79 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому встановивши відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про відмову у стягненні витрат позивача на правову допомогу.                
Інших підстав для зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу адвоката   колегія суддів не вбачає.                                                                        
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем в апеляційній скарзі
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б прийти до висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Виходячи з правил ч. 4 ст. 11 ГПК України, апеляційний суд застосовує практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.             
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
За таких обставин решту аргументів відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.
Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія      «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/2249/21.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
                                                                                                                                                                ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія      «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Запорізька атомна електрична станція» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/2249/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.04.2021 у справі №910/2249/21 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 910/2249/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3   ст. 287 ГПК України.
       Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 

Судді                                                                                Ю.Б. Михальська

                                                                                А.І. Тищенко