ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3522/22 Справа № 216/2543/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 216/2543/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Зубакової В.П.,
суддів: Бондар Я.М., Остапенко В.О., 
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лівицький Олександр Миколайович, на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2022 року, яке ухвалене суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості про дату складання повного судового рішення матеріали справи не містять -,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, в обґрунтування якого зазначила, що з 09 серпня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В період подружнього життя, 27 серпня 2019 року, ОСОБА_2 було придбано автомобіль марки MITSUBISHI модель LANCER, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за відповідачем, однак, незважаючи на те, що автомобіль був придбаний в період шлюбу, позивачка вважає, що до нього не повинен застосовуватися режим спільного сумісного майна подружжя, оскільки грошові кошти, за які придбаний спірний автомобіль, були отримані від продажу квартири позивачки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належала їй на праві особистої приватної власності.
Крім того ОСОБА_1 зазначає, що 07 травня 2015 року продала за 250 400 гривень належну їй квартиру АДРЕСА_2 . Позивач просить визнати спірний автомобіль її особистою приватною власністю.
Відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись з позовними вимогами за первісним позовом ОСОБА_1 , подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 23 серпня 2019 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір безвідсоткової позики на суму 107500 грн. за які власне відповідач придбав спірний автомобіль. Крім того, він зазначив, що на придбання спірного автомобіля витратив кошти, отримані він продажу його бабою – ОСОБА_4 , власної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 
Просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, позовні вимоги за зустрічним позовом - задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області первинний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності – задоволено. 
Визнано транспортний засіб – автомобіль марки MITSUBISHI модель LANCER, номер шасі НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_3 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі, які складаються з наступного: витрати по сплаті судового збору у розмірі 1362,00 грн., витрати за правову допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн. та витрати по транспортуванню транспортного засобу на місце стоянки у розмірі 800,00 грн. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності – відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Лівицький О.М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності та просить направити справу для розгляду до суду першої інстанції.
Вказує, що позивачка мала право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим подружжям без її згоди, але таким правом не скористалась.
Посилається на Договір позики від 23.08.2019 року відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 безвідсоткову позику в сумі 107500 гривень готівкою на купівлю спірного автомобіля. На другий день після отримання грошей відповідач придбав транспортний засіб.
Наполягає на тому, що до купівлі спірного автомобіля позивачка не мала ніякого відношення, його було придбано відповідачем за його власні кошти отримані від ОСОБА_3 , оскільки судом першої інстанції не доведено, що отриманні кошти від продажу двох квартир позивачки були надані відповідачу на придбання автомобіля.
Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у виклику у судове засідання ОСОБА_3 та його дружини для з`ясування підстав отримання грошових коштів останніми, також помилково дійшов висновку, що ОСОБА_2 не надано доказів, що підтверджують наявність у позикодавця ОСОБА_3 107500 грн., отже постало питання одержання коштів ОСОБА_3 , яке судом першої інстанції залишилось не з`ясованим. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Котляр Т.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, як необґрунтовану.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 09 серпня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Центрально-Міського районного управління юстиції м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 345.
24 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ТОВ «СВІТ АВТО ПЛЮС», в особі відповідального ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу – автомобіля марки MITSUBISHI модель LANCER, номер шасі НОМЕР_1 . Продаж автомобіля вчинено за 107 500 грн. Вказаний транспортний засіб ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я. Після реєстрації права власності за ОСОБА_2 спірному автомобілю присвоєно д.н.з. НОМЕР_2 . 
22 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Вказана квартира належала ОСОБА_1 на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 , виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області 27.03.1998 р., зареєстрованого Криворізьким БТІ в реєстрову книгу № 143П-394-394 .
Відповідно до п.2.1. вказаного договору продаж квартири вчинено за 145500 (сто сорок п`ять тисяч п`ятсот) гривень, які продавець ОСОБА_1 отримала повністю від покупця до підписання договору.
07 травня 2015 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж даної квартири було вчинено за 250 400 (двісті п`ятдесят тисяч чотириста) гривень, які ОСОБА_1 отримала від покупця при підписанні договору (п.4 Договору купівлі-продажу від 07.05.2015 р., реєстр. № 1556). Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З. 15.01.2015 року за реєстровим № 71.
На час укладення договору купівлі - продажу транспортного засобу ОСОБА_1 не працювала, доходу не мала.
Відповідно інформації щодо індивідуальних відомостей про застраховану особу, які наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, дохід ОСОБА_2 за період 2018 року складав 33879,30 грн., в 2020 році 60372,80 грн., 2021 року – 39799,56 грн.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був набутий у власність позивачкою в результаті відповідних правочинів купівлі-продажу належної позивачці на праві приватної власності нерухомості, тобто за рахунок належних їй особистих коштів, а не створена спільними зусиллями чи спільною працею сторін, тому позивачка є її єдиним власником та ОСОБА_1  спростовано презумпцію спільної сумісної власності на спірний автомобіль.Одночасно в задоволенні зустрічного позову відмовлено за недоведеністю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Згідно зі п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Однак, ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. В такому випадку, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 . Вказана квартира належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_5 , виданого органом приватизації Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Криворізької міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області 27.03.1998 р., зареєстрованого Криворізьким БТІ в реєстрову книгу № 143П-394-394 .
Відповідно до п.2.1. вказаного договору, продаж квартири вчинено за 145500 (сто сорок п`ять тисяч п`ятсот) гривень, які продавець ОСОБА_1 отримала повністю від покупця до підписання договору.
07 травня 2015 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Продаж даної квартири було вчинено за 250 400 (двісті п`ятдесят тисяч чотириста) гривень, які ОСОБА_1 отримала від покупця при підписанні договору (п.4 Договору купівлі-продажу від 07.05.2015 р., реєстр. № 1556). Відповідно до пункту 2 вищевказаного договору, квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мітякіною С.З. 15.01.2015 року за реєстровим № 71.
24 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ТОВ «СВІТ АВТО ПЛЮС», в особі відповідального ОСОБА_5 , укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу – автомобіля марки MITSUBISHI модель LANCER, номер шасі НОМЕР_1 . Продаж автомобіля вчинено за 107 500 грн. Вказаний транспортний засіб ОСОБА_2 зареєстрував на своє ім`я. Після реєстрації права власності за ОСОБА_2 спірному автомобілю присвоєно д.н.з. НОМЕР_2 . 
Оскільки сторонами не надано суду апеляційної інстанції доказів наявності в колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 будь-яких інших коштів в достатній кількості для придбання автомобіля, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказані обставини свідчать про те, що кошти, отримані позивачкою від реалізації належних їй квартир, були витрачені, в тому числі на придбання спірного автомобіля.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що до купівлі спірного автомобіля позивачка не мала ніякого відношення, що його було придбано відповідачем за його власні кошти отримані від ОСОБА_3 , оскільки судом першої інстанції не доведено, що отримані кошти від продажу двох квартир позивачки були надані відповідачу на придбання автомобіля, спростовуються вищевикладеним.
Посилання відповідача на те, що позивачка мала право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим подружжям без її згоди, але таким правом не скористалась, колегія судів не бере до уваги, оскільки позивачка розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Посилання в апеляційній скарзі на Договір позики від 23.08.2019 року відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 безвідсоткову позику в сумі 107500 гривень готівкою на купівлю спірного автомобіля, тобто відповідач придбав автомобіль за власні кошти, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять письмових доказів щодо доходу ОСОБА_3 , відповідачем на час розгляду справи не надано доказів наявності у позикодавця ОСОБА_3 зазначених коштів.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у виклику у судове засідання ОСОБА_3 та його дружини для з`ясування підстав отримання грошових коштів останніми, спростовуються матеріалами справи, оскільки матеріали справи не містять клопотання або заяви відповідача чи його представника щодо виклику у судове засідання зазначених осіб, в якості свідків.
10 травня 2022 року на адресу апеляційної інстанції надано представником відповідача клопотання про проведення апеляційного розгляду з повідомленням учасників справи та виклику у суд сторін, яке не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Так, враховуючи ціну позову – 169 275,00грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа підлягає розгляду без повідомлення  учасників справи, а, згідно ч. 3 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи з повідомленням учасників справи можливо лише з урахуванням конкретних обставин, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін. 
Як вбачається з матеріалів справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення обставин справи та перевірки доводів викладених в апеляційній скарзі, та представником відповідача – адвокатом Лівицьким О.М. не наведено обставин справи, які перешкоджають суду апеляційної інстанції вирішити спір по суті без особистої явки сторін.
При цьому апеляційний суд створює учасникам справи належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Також згідно із частиною першою статті 6 Конвенції однією з істотних гарантій справедливого судового розгляду є публічний судовий розгляд.
Практика ЄСПЛ з питань гарантій публічного характеру провадження в судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (Axen v. Germany), заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Варела Ассаліно проти Португалії» (Varela Assalino contre le Portugal), заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами варто було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
ЄСПЛ у своєму рішенні від 26 травня 1988 року у справі «Екбатані проти Швеції» (Ekbatani v. Sweden), заява № 10563/83 зазначив, що якщо розгляд справи в суді першої інстанції був публічним, відсутність «публічності» при розгляді справи в другій і третій інстанціях може бути виправданою особливостями процедури в цій справі. Якщо апеляційна скарга стосується виключно питання права, залишаючи осторонь фактичні обставини справи, то вимоги статті 6 Конвенції можуть бути дотримані і тоді, коли заявнику не було надано можливості бути заслуханим в апеляційному чи касаційному суді особисто.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Лівицький Олександр Миколайович, - залишити без задоволення.
Рішення  Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2022 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повне судове рішення складено 18 травня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: