ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 травня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/14061/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року (суддя Рябчук О.С.) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1     
до  Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)»       
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, –

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати неправомірним виконання відповідачами обвинувального вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 в частині засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі без наявності у них розпорядження суду про виконання вироку та доданої до цього розпорядження копії цього вироку, які на ОСОБА_1 із суду має отримати відповідний орган або установа в порядку звернення вироку до виконання, та зобов`язати відповідача (ДУ ДВК-89) утриматися від  виконання вироку щодо ОСОБА_1 до моменту отримання із суду цих документів;
- встановити відсутність у відповідачів повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 рішення суду про засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі, яке зазначено в цьому вироку, що обумовлено відсутністю у нього як копії не набравшого законної сили вироку, яка була б належним чином завіреною, так і відсутністю у нього згаданих вище розпорядження суду про виконання вироку і копії вироку, набравшого законної сили; 
- встановити наявність у відповідачів повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 рішення суду про тримання ОСОБА_1 під вартою в якості запобіжного заходу до моменту отримання із суду офіційного повідомлення про набрання законної сили цим вироком і розпорядження про виконання цього вироку в частині засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі;
- визнати неправомірним визнання відповідачами вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 щодо ОСОБА_1 набравшим законної сили, що обумовлено відсутністю у них офіційного повідомлення суду про набрання цим вироком законної сили щодо ОСОБА_1 ;
- встановити відсутність у відповідачів повноважень на виконання касаційної ухвали Верховного Суду України від 23.07.2002 щодо ОСОБА_1 ;
- визнати неправомірним виконання відповідачами касаційної ухвали Верховного Суду України від 23.07.2002 щодо ОСОБА_1 шляхом виконання покарання у виді довічного позбавлення волі;
- встановити відсутність у відповідачів повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 рішення суду про засудження ОСОБА_1 до довічного позбавлення волі, яке зазначено в цьому вироку, що обумовлено відсутністю у них згаданих вище розпорядження суду про виконання вироку і копії вироку, набравшого законної сили;
- встановити наявність у відповідача повноважень на виконання зазначеного вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 рішення суду про тримання ОСОБА_1 під вартою в якості запобіжного заходу до моменту отримання із суду офіційного повідомлення про набрання законної сили цим вироком і розпорядження про виконання цього вироку в частині засудження мене до довічного позбавлення волі, разом з копією цього вироку;
- визнати неправомірним використання відповідачами відносно мене належним чином незавіреної копії не набравшого законної сили вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 та зобов`язати відповідача утриматися від її використання у будь-який спосіб щодо ОСОБА_1 ;
- визнати неправомірним використання відповідачами відносно ОСОБА_1 належним чином незавіреної копії ухвали Верховного Суду України від 23.07.2002 та зобов`язати відповідача утриматися від її використання у будь-який спосіб щодо ОСОБА_1 ;
- визнати неправомірним здійснення відповідачем обліку ОСОБА_1 як засудженого до довічного позбавлення волі та зобов`язати його негайно зняти ОСОБА_1 з цього обліку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Позивачу запропоновано усунути недоліки позову протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху шляхом надання суду оригіналу позовної заяви та копій доданих до неї документів, копій позовної заяви та доданих до позовної заяви документів відповідно до кількості учасників справи, а також заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.
Від ОСОБА_1 надійшла заява на виконання вимог ухвали суду від 26.03.2021, до якої долучено копії позовних матеріалів, заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду із позовною заявою відмовлено. Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4), Державної установи «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто позивачу.
Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави, зазначені позивачем у заяві щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду із даним позовом, не є поважними, тому заява позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованою та  не підлягає задоволенню.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення. 
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
Згідно з пунктом 9 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Частинами 1-2 статті 123 КАС України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 у жовтні 2020 року звернувся до суду з позовом, предметом оскарження якого є протиправні, на думку позивача, дії відповідачів, які відбулися в 2002 році.
Відповідно до частин 1-2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
В обґрунтування причин пропуску строку позивач зазначає, що протягом тривалого часу не мав реальної можливості знати свої права та проце дуру оскарження порушень прав у суді через відсутність доступу до законів, кодексів, нормативно-правових актів, про що свідчать свідчення інших засуджених, скриншоти про секретність документів та надані довідки. Крім того, позивач має скрутне матеріальне становище, не працевлаштований по незалежним від нього обставинам, тому не має можливості придбати нормативно-правові акти, про що свідчать довідки адміністрацій установ. Реальна можливість знати свої права, всі умови перебування в ув`язненні, порядок та процедуру оскарження вироку з`явилась після придбання планшету, що стало ся 02.10.2020. Про неможливість звернення за правою допомогою свідчить ненадання адвоката по двом заявам у 2019 році та в січні 2020 року, а також по трьом зверненням – два від 06.11.2020 та одне від 23.11.2020. Окрім цього, інститут надання безоплатної правової допомоги почав працювати лише з 2015 року, але адміністрації установ про таку допо могу з боку держави не повідомляли та не запропонували користуватися. Звернення до прокуратур про захист прав не дали бажаного результату, про що свідчить відповідь Дніпровської місцевої прокуратури № 4 від 26.10.2020. Саме з цієї дати, на думку позивача, і слід відліковувати строк звернення до суду.
Надаючи оцінку поясненням ОСОБА_1 щодо причин пропуску строку, суд апеляційної інстанції зазначає, що строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін – учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки. 
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин – вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. 
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року під час розгляду адміністративної справи № 9901/405/19.
Суд зазначає, що перебування ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі не перешкоджає реалізації його права на отримання безоплатної правової допомоги. Доказів звернення для отримання такої допомоги саме для захисту питань, висвітлених в позовній заяві, позивачем не надано.
Позивачем зазначено про звернення за правовою допомогою в 2019-2020 роках, проте останнім не надано достатніх обґрунтувань неможливості звернення за безоплатною правовою допомогою, починаючи з 2002 року.
Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2021 року в адміністративній справі № 640/25034/19 зазначив, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, – це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути: день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи; день отримання поштового відправлення, в якому особі надіслано рішення, яке вона оскаржує; день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії; день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).
Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені; рішення скероване на її адресу поштовим повідомленням, яке вона відмовилася отримати або не отримала внаслідок неповідомлення відправника про зміну місця проживання; про порушення її прав знали близькі їй особи.
Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач є засудженим відповідно до судового вироку, був обізнаний про його ухвалення, виконання вироку суду розпочалося у 2002 році, про що, безумовно, позивач також обізнаний, що свідчить про необґрунтованість доводів останнього, що він не мав можливості дізнатися про порушення своїх прав з 2002 року.
Викладені позивачем доводи у клопотанні про поновлення строку звернення до суду та в апеляційній скарзі суд апеляційної інстанції оцінює критично, як такі, що мають штучний характер, намагання позивача ініціювати судовий процес поза межами встановлених законом строків, що не відповідає вимогам процесуального закону.
Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції, повертаючи адміністративний позов, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, –

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2021 року в адміністративній справі № 160/14061/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 03 травня 2022 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повна постанова складена 03 травня 2022 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров