П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/18289/21	
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Димерлія О.О.
суддів: Танасогло Т.М. ,  Крусяна А.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 року у справі № 420/18289/21 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.05.2021 року №0488211-2405-1509

У С Т А Н О В И В:
01.10.2021р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 28.05.2021 року №0488211-2405-1509.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що на спірні правовідносини розповсюджується податкова пільга, що передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Як стверджував ФОП ОСОБА_1 , означений законодавчий припис спрямований на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та має на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на платників податків, які є власниками об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. Також, позивач акцентував увагу на практиці Верховного Суду з аналогічних правовідносин, що викладена в постановах від 17.02.2020р. у справі №820/3556/17, від 25.02.2020р. у справі №0940/1708/18, від 21.10.2020р. у справі №806/2686/18, від 11.11.2020р. у справі №826/6647/17, від 18.02.2021р. у справі №812/1800/18, від 04.03.2021р. у справі №520/1778/19.
Відповідач із позовними вимогами не погоджувався з підстав викладених у письмовому відзиві на позовну заяву зазначаючи, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі (столярний та деревообробний цехи), загальною площею 341,7кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, позивачка є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Також, відповідач вказував, що до спірних правовідносин не може застосовуватись податкова пільга, що передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження використання об`єктів нерухомості за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. 
Згідно із поданою ФОП ОСОБА_1 до суду першої інстанції відповіддю на відзив, Державний класифікатор та споруд 018-200 не зобов`язує суб`єкта господарювання підтверджувати податковому органу належність майна (будівлі) до переліку об`єктів нерухомості, на які розповсюджується податкова пільга. На думку позивача, таким документом є, зокрема, Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 року у справі № 420/18289/21 позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області № 0488211-2405-1509 від 28.05.2021 року.
Задовольняючи позовні вимоги окружний адміністративний суд вказав на те, що належні позивачу об`єкти нежитлової нерухомості (будівлі промисловості), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , використовуються суб`єктом господарювання за призначенням для провадження ним господарської діяльності, а тому, в даному випадку, вони не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, з посиланням порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, викладено прохання скасувати оскаржуване рішення та ухвали нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги Головним управлінням ДПС в Одеській області не зазначено, у чому саме полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги повністю дублює зміст відзиву на позовну заяву (а.с.57-61, а.с.98-102).
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку з положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, з урахуванням такого.
Зокрема, колегією суддів установлено, що 19.11.2010р. ОСОБА_1 зареєстровано як фізичну особу підприємцем, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вчинено запис №25310000000062274.
Згідно із свідоцтвом платника єдиного податку від 30.05.2012р. серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 має право займатися такими видами господарської діяльності як: 16.10 «Лісопильне та стругальне виробництво»; 16.29 «Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння».
Відповідно до наявного у матеріалах справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.12.2018р., індексний номер 151661430, ОСОБА_1 на праві приватної власності належать столярний цех, деревообробний цех та сторожова будка, загальною площею 341,7кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційним судом з`ясовано, що 28.05.2021р. Головним управлінням ДПС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення №0488211-2405-1509 щодо визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2020рік у розмірі 14793,62грн.
Не погодившись із прийнятим суб`єктом владних повноважень актом індивідуальної дії позивач за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з даною позовною заявою.
Здійснюючи апеляційний перегляд даної справи колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
З 01.01.2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року №71-VIII  , яким запроваджено новий місцевий податок, зокрема, податок на майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції чинній станом на початок податкового періоду – 2020р.) визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.
У подальшому, у зв`язку з набранням 23.05.2020р. чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» від 16.01.2020року № 466-IX, підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, а саме: «Не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-F  КВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку».
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Податкового кодексу України податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.
Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат (пункт 30.2 статті 30 Податкового кодексу України).
Застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.
Обмежувальне тлумачення шляхом введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, самостійно, специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме: статусу будівлі промисловості - не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.
Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки із його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм, у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.
Встановлення законодавцем податкової пільги зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зокрема, передбаченої нормою підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків, зменшення податкового навантаження на тих платників податків (фізичних та юридичних осіб), які є власниками певних об`єктів нерухомості, з метою стимулювання їх використовувати ці об`єкти за функціональним призначенням.
Отже, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні або юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).
Згідно із правовим висновком Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, викладеного в постанові від 17.02.2020 року у справі №820/3556/17 застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.
Як установлено судом апеляційної інстанції, основна діяльність ОСОБА_1 класифікується в секції «С» КВЕД ДК 009:2010 – 16.10 «Лісопильне та стругальне виробництво».
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 є власником столярного цеху, деревообробного цеху та сторожової будки, загальною площею 341,7кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку від 30.05.2012р. серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 має право займатися такими видами господарської діяльності як: 16.10 «Лісопильне та стругальне виробництво»; 16.29 «Виробництво інших виробів з деревини; виготовлення виробів з корка, соломки та рослинних матеріалів для плетіння».
Згідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".
До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".
Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами    підтверджується, що об`єкти нерухомості, які належать позивачу, дійсно є будівлями промисловості.  
З урахуванням наведеного, колегією суддів з`ясовано, що в межах спірних правовідносин наявні усі умови для застосування податкової пільги, що передбачена підпунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки належні позивачу на праві власності об`єкти нерухомості відносяться до будівель промисловості та фактично використовуються останнім у межах власної підприємницької діяльності (з врахуванням виду діяльності) за функціональним призначенням (промислове виробництво). 
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, апеляційний суд уважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність законодавчо передбачених підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 28.05.2021 року №0488211-2405-1509.
При цьому, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи скаржника стосовно ненадання позивачем доказів на підтвердження використання будівель та споруд у господарській діяльності, оскільки обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, з урахуванням приписів ч.2 ст.77 КАС України, покладено саме на суб`єкта владних повноважень. 
Однак, таких доказів відповідачем до суду не подано, як і не подано доказів на підтвердження того, що об`єкти нерухомості позивачем здаються в оренду, лізинг, позичку.
Між  тим, як установлено колегією суддів та зазначено вище, з урахуванням видів діяльності, ФОП ОСОБА_1 використовує об`єкти нерухомості за функціональним призначенням.
Жодних доків, які б спростовували означене матеріали справи не містять. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам апеляційним судом враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.09.2021р. у справі № 500/2155/19, від 04.03.2021р. у справі №520/1778/19, від 17.02.2020р. у справі №820/3556/17.
Установлені у межах розгляду даної справи фактичні обставини у повному обсязі спростовують наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і твердження відповідача, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже, при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для його скасування.
З підстав визначених статтею 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.12.2021 року у справі № 420/18289/21 – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Танасогло Т.М.    Крусян А.В.