Справа № 346/4367/21 
Провадження № 22-ц/4808/568/22 
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого  Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)
суддів:                  Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                  Петріва Д.Б.,
з участю        представника Відкритого акціонерного товариства «Коломийський         завод сільськогосподарських машин» Фатули Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 січня 2022 року ухвалине в складі судді Махно Н.В. у м.Коломия, у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Коломийський завод сільськогосподарських машин», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись в суд з позовом до відкритого акціонерного товариства «Коломийський завод сільськогосподарських машин», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом із своїми сім`ями більше десяти років проживають у квартирі АДРЕСА_1 , в різних кімнатах. Позивачі заселились у вказані кімнати гуртожитку на підставі ордерів "На житлову площу в гуртожитку" №101 від 24 березня 2008 року та № 93 від 12 листопада 2007 року. Зазначені квартири АДРЕСА_2 та         АДРЕСА_2 фактично є однією двохкімнатною квартирою, так як в них на двох: один вхід, один коридор, один санвузол. В ордерах зазначені різні номера, тобто одна квартира поділена на дві, по тій причині, що площа квартири, на час видачі ордерів, не дозволяла видати ордер на проживання одній сім`ї, тому з метою заселення двох сімей по різних юридичних адресах в ордерах зазначалася дана квартира під вказаними номерами в залежності від кімнати на яку він видавався. На даний час гуртожиток реконструйовано в житловий будинок, кімнати переобладнані в квартири та зареєстровані окремими об`єктами нерухомого майна, які належать відповідачу (відкритому акціонерному товариству «Коломийський завод сільськогосподарських машин» (далі - ВАТ «Коломиясільмаш»)) та відносяться до державної корпоративної власності. У зв`язку із неможливістю в позасудовий спосіб визнати за собою право власності на вказану квартиру, шляхом її приватизації, були вимушені звернутися до суду із відповідним позовом. Просили визнати за ОСОБА_5 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 11 січня 2022 року  в задоволенні позову ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Коломийський завод сільськогосподарських машин»,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про визнання права спільної сумісної власності на квартиру відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про визнання права спільної сумісної власності на квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Враховуючи приписи ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», позивачі мають право на приватизацію даних кімнат квартири, визнання за ними право власності та одержання відповідних свідоцтв про право власності. Суд першої інстанції повинен був розглянути дану справу з дотриманням норм права, які регулюють ці правовідносини (визнання права власності) а не обмежуючись нормами на які вони посилалися у позовній заяві (нормами, які регулюють питання визнання права власності саме за набувальною давністю). ОСОБА_1 вказує, що так як вона та ОСОБА_2 зі своїми сім`ями більше десяти років проживають у квартирі АДРЕСА_1 , в різних кімнатах, заселилися у зазначені кімнати гуртожитку на підставі ордерів "На житлову площу в гуртожитку" №101 від 24 березня 2008 року та № 93 від 12 листопада 2007 року. Неможливість реалізувати своє право на приватизацію вказаних кімнат, пояснюється тим, що: Згідно із п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, громадянин подає до органів приватизації чіткий перелік документів. В той час, відповідачі хоча й не претендують на частку у квартирі, однак дати згоду на приватизацію квартири чи заяву про відмову від участі у приватизації житла не бажають по невідомих причинах. Так само відмовляється написати будь яку із зазначених заяв і батько ОСОБА_6 , який є його законним представником. Відсутність вказаних документів унеможливлює приватизацію квартири в уповноважених для приватизації органів, а тому, суд є єдиним державним органом, який має повноваження захистити права позивачів у даній справі. 
ОСОБА_2 рішення суду у справі не оскаржує, тому відповідно ч.1ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку рішення суд у цій справі щодо неї не переглядається.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні представник ВАТ «Коломийський завод сільськогосподарських машин» визнав доводи апеляційної скарги, не заперечує щодо задоволення позову.
ОСОБА_1 та її представник у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте в судове засідання повторно не з`явився, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя. 
       Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» встановлено, що передача житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Дані норми спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків. Норми  статті 344 ЦК України не підлягають до застосування у даному випадку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що користування квартирою в гуртожитку є титульним, так як підставою початку користування нерухомим майном був ордер на вселення. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тому в цій справі відсутністє порушення, невизнання або оспорювання прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на приватизацію спірної квартири, а також відсутні підстави для задоволення поданої позовної заяви з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Відповідно до частини першої  статті 352  ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом і не заперечується стронами, що ВАТ «Коломиясільмаш» належав багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_3 , статус якого був гуртожитком для тимчасового проживання працівників вказаного товариства.
Установлено, що 12 листопада 2007 року ВАТ «Коломиясільмаш» ОСОБА_1 видано ордер №93 на право зайняти з сім`єю із 4- чоловік житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_4 розміром 18 кв.м. на склад сім`ї: ОСОБА_1 1974 р.н.; ОСОБА_3 1992 р.н. – дочка; ОСОБА_4 2002 р.н. – син; ОСОБА_7 2004 р.н. дочка (а.с.12).
Згідно довідки №181 про склад сім`ї, від 07 жовтня 2020 року виданої ВАТ «Коломиясільмаш» ОСОБА_1 , по АДРЕСА_4 до складу сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - основний квартиронаймач; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 – дочка; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 – син; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка (а.с.14).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Разом з тим, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Статтею 15 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння становить десять років.
Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Водночас володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18).
З огляду на викладене за набувальною давністю може бути визнане право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18.
Установивши, що позивач була обізнанана про те, що власником кімната № НОМЕР_1 розміром 18 кв.м. по АДРЕСА_3 є ВАТ «Коломиясільмаш», яка є предметом спору та на яку позивач просять визнати право спільної сумісної власності за набувальною давністю, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно,члени сім`ї: ОСОБА_3 1992 р.н. – дочка; ОСОБА_4 2002 р.н. – син; ОСОБА_7 2004 р.н. дочка, які зареєстровані у цій квартирі не дали позивачці згоди на набуття права власності на вказану квартиту, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині позову. 
Правильним є також рішення суду щодо відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову з підстав набуття права власності на зайняте житло у порядку Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482 XII огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482 XII зазначено, що приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Згідно частини першої статті 2 вказаного Закону до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.
Згідно частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 13 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року   № 396, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Судом встановлено і не заперечується стронами, що ВАТ «Коломиясільмаш» належить кімната № НОМЕР_1 розміром 18 кв.м. у гуртожитку по АДРЕСА_3 і до складу сім`ї зареєстрованих у цій квартирі входять: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - основний квартиронаймач; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 – дочка; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 – син; ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 дочка (а.с.14).
Частинами третьою, п`ятою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачає, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.
Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та з метою приведення у відповідність із законодавством нормативно-правових актів наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 було затверджено Положення, яке встановлює процедуру передачі квартир у приватну власність громадян та зразки документів, які оформляються згідно з процедурою, визначеною цим Положення, в тому числі й рішення органу приватизації.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» і Положення встановлюють порядок передання квартир у приватну власність, згідно з яким наймач та члени його сім`ї повинні звернутися до органу приватизації з відповідною заявою, орган приватизації зобов`язаний у місячний термін із дня одержання заяви прийняти рішення про передання житла у власність, після чого оформити відповідне свідоцтво.
Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян передбачено список документів, які подає особа до органів приватизації, з-поміж яких, зокрема, копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку.
Отже, згідно частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 13 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року    № 396, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, а саме на ВАТ «Коломиясільмаш» як орган приватизації покладено обов`язок приватизації спірної квартири.
Доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до ВАТ «Коломиясільмаш» про передачу їй у приватну власність зайнятої нею квартиру в порядку частини першої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 13 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року    № 396 у матеріалах справи немає.
Враховуючи  наведене, суд  першої  інстанції дійшов  правильного висновку відмовивши  ОСОБА_1  в задоволенні  позову щодо  визнання  права  спільної сумісної  власності  на  зайняту  квартиру  в  порядку  приватизації , оскільки  нею  не  дотримано  вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 13 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року    № 396 щодо порядку приватизації зайнятого житла у гуртожитках.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не застосував закон, який регулює правовідносини за позовом у цій справі, оскільки спростовуються змістом оскаржуваного рішення.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Коломийського міськрайонного суду від 11 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення
Повний текст постанови складено 05 серпня 2022 року.

Судді:                                                                В.Д. Фединяк
                                                                       Л.В.Василишин 
                                                                       І.О.Максюта