ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 липня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/2107/21
Головуючий у першій інстанції – Гагаріна Т. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/407/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої-судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ФОП ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати, 
місце ухвалення судового рішення – м. Ніжин,
час проголошення рішення – 13 год. 07 хв,

                                  У С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 7 485 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 131 128 грн.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги, зазначала, що з 05 травня 2017 року по 01 жовтня 2017 року працювала у ФОП ОСОБА_2 на посаді продавця продовольчих товарів. При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку при звільненні та заборгував зарплату за серпень, вересень і один робочий день жовтня 2017 року. Крім цього, позивачці не виплачено компенсацію за невикористану відпустку у кількості 10 днів. У зв`язку із тривалою затримкою та невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати, наявні достатні підстави для стягнення з ФОП ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2017 року по 08 квітня 2021 року у розмірі 131 128 грн.
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області  від 29 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1 085 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 5 000 грн, а всього 6 085 грн. (сума зазначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 49,83 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 131,66 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заробітної плати у сумі 6 560,25 грн та ухвалити нове рішення у цій частині, стягнувши на її користь заробітну плату в повному обсязі. Просить змінити рішення районного суду в частині розміру компенсації за невиплату компенсації за невикористану відпустку, збільшивши її суму до 19 013 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що, відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, районний суд не врахував, що в індивідуальних відомостях про застраховану особу зазначено лише сплачені ФОП ОСОБА_2 страхові внески, докази виплати ОСОБА_1 заробітної плати відповідачем не надано, тобто не спростовано її твердження про невиплату при звільненні заробітної плати у повному обсязі.
ОСОБА_1 не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2017 року по 08 квітня 2021 року у сумі 5 000 грн, і просить апеляційний суд врахувати, що позовні вимоги задоволено на суму 1 085 грн, тобто на 14,5% від загального розміру  заявлених вимог по стягненню заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, тому позивачці належить компенсувати 19 013 грн (131 128,04 грн х 14,5% = 19 013 грн).
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 не скористався.
Рішення суду в частині стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1 085 грн не оскаржується та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Предметом апеляційного перегляду є вирішення судом позовних вимог в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що ФОП ОСОБА_2 не мав перед працівником ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі на час її звільнення, про що свідчить індивідуальна відомість про застраховану особу, надана Пенсійним фондом України.
Задовольняючи частково вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення своєчасного розрахунку з позивачкою при звільненні є порушенням ст. 47, 116 КЗпП України. Визначачаючи розмір середнього заробітнку за час затримки виплати заробітної плати, районний суд урахував очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, у зв`язку з чим дійшов висновку, що справедливим і пропорційним буде зменшення розміру відшкодування з 131 128,04 грн до 5 000 грн.
Суд апеляційної інстанції вважає хибним висновок районного суду про відсутність у відповідача  перед ОСОБА_1 заборгованості по виплаті заробітної плати при звільненні, вважаючи, що він не ґрунтується на матеріалах справи.
У справі встановлено, що на підставі наказу № 4 від 04 травня 2017 року, ОСОБА_1 05 травня 2017 року прийнято на роботу продавцем продовольчих товарів за трудовим договором до ФОП ОСОБА_2 № НОМЕР_1 (а.с. 5 зворот).
Наказом № 10 від 29 вересня 2017 року, ОСОБА_1 01 жовтня 2017 року звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5 зворот).
За даними індивідуальної відомості про застраховану особу форми ОК-5, наданої Пенсійним фондом України, у 2017 році ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) нарахував позивачці заробітну плату, а саме: за травень – 2 880 грн., за червень - вересень по 3 200 грн., за жовтень – 160,25 грн, за листопад-грудень – 0,00 грн (а.с. 6).
Звернувшись з даним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що перебувавла у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 та при звільненні не отримала всі належні їй виплати.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівникам підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Відповідно до положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача від процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
За доводами ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , звільняючи її, не розрахувався у повному обсязі, не сплатив заробітну плату за серпень, вересень та 1 робочий день жовтня 2017 року.
ОСОБА_1 , доводячи право на отримання заявлених сум, підтверджуючи заявлені вимоги по виплаті заробітної плати, надала індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 (а.с. 6), які підтверджують, що ФОП ОСОБА_2 відраховував внески до Пенсійного Фонду України з нарахованої позивачці заробітної плати за травень – у розмірі 2 880 грн., червень-вересень – у розмірі 3 200 грн., жовтень – у розмірі 160,25 грн.
ФОП ОСОБА_2 заперечуючи проти заявлених позивачкою вимог, зазначав про те, що при звільненні ОСОБА_1 повністю розрахувався з останньою, про що свідчить надані індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5. У суді першої інстанції відповідач указував, що розрахунок з продавцями здійснював особисто, готівкою раз на місяць, на підтвердження складались відомості про отримання заробітної плати, де продавці, в тому числі і ОСОБА_1 , ставили підписи, але надати ці документи суду відповідач не може, оскільки вони не збереглися внаслідок пожежі, яка відбулася у 2018 році.
Проаналізувавши наявні у справі докази, колегія суддів доходить висновку, що надані ОСОБА_1 індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 свідчать лише про нараховану позивачці ФОП ОСОБА_2 заробітну плату і жодним чином не спростовують її доводи про наявність на день звільнення заборгованості по виплаті заробітної плати за серпень, вересень та 1 робочий день жовтня 2017 року. Здійснення відрахувань до Пенсійного Фонду України є обов`язком роботодавця і свідчить лише про те, що позивачці спірний період зараховано до страхового стажу, що дає право на пенсію за віком. Отже, районний суд помилково вважав, що індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 є свідченням виплати позивачці заробітної плати.
За поясненнями самого відповідача, належним доказом підтвердження виплати позивачці коштів за спірний період мали б бути відомості про отримання заробітної плати з підписом ОСОБА_1 . Таких доказів суду першої інстанції відповідачем надано не було. 
Твердження ФОП ОСОБА_2 про те, що відомості про отримання ОСОБА_1 заробітної плати не збереглися через пожежу, яка відбулась у 2018 році, не заслуговують на увагу суду, оскільки доказів на підтвердження цих обставин відповідачем не надано, а за змістом ст. 81 ЦПК України доказування (а отже і судове рішення) не може грунтуватися на припущеннях. Відсутність заборгованості перед позивачкою ФОП ОСОБА_2   не доведено і під час розгляду справи в апеляційній інстанції. Отримавши відзив на апеляційну скаргу 21 січня 2021 року (а.с. 53), відповідач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу і жодним чином не спростував доводи позивачки про наявність заборгованості.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи містять належні докази про нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за період роботи у ФОП ОСОБА_2 , у той час як  докази виплати позивачці заробітної плати за серпень, вересень та 1 робочий день жовтня 2017 року у справі відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині є доведеними і підлягають задоволенню.
Сума нарахованої, але не виплаченої позивачці заробітної плати становить 6 560, 25 грн (3 200 грн заробітна плата за серпень 2017 року + 3 200 грн заробітна плата за вересень 2017 року + 160,25 грн заробітна плата за 1 робочий день 2017 року), та підлягаяє стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Вирішуючи вимогу позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів иходить з наступного.
Установивши, що в день звільнення позивачці не виплачено всі належні суми, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з визначеним до стягнення на користь ОСОБА_1 розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Згідно із ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
– розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
– період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
– ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
– інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
Як свідчать матеріали справи, розмір нарахованої, але не виплаченої позивачці заробітної плати становить 6 560,25 грн, компенсація за невикористану відпустку – 1 085 грн, а всього 7 645,25 грн. Позивачка звільнилася у жовтні 2017 році, і, як вона сама пояснювала в судовому засіданні, продовжила працювати на тому ж робочому місці, але у іншого ФОП,  з позовом про стягнення належних їй при звільненні виплат звернулася у квітні 2021 року. 
Звертаючись з цим позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 131 128 грн (розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року), що більше ніж у 14 разів перевищує розмір заборгованості із невиплачених позивачці при звільненні належних сум (7 645,25 грн), є очевидно непропорційним наслідком правопорушення та несправедливим щодо роботодавця, зважаючи також на те, що позивачка продовжила працювати на іншого ФОП і тривалий час не зверталася за вирішенням трудового спору.
Отже, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із встановленим розміром заборгованості з виплати належних при звільненні сум, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи й критеріям, вказаним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) від 26 червня 2019 року, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат у сумі 7 700 грн.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Проте за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід сплачувати судовий збір, що підтверджується правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18).
При подачі позовної заяви ОСОБА_1 за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні сплатила 1 311,28 грн судового збору (а.с. 1), при подачі апеляційної скарги – 1 362 грн (а.с. 45). 
Оскільки апеляційним судом збільшено суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відповідно позовні вимоги в цій частині задоволено на 5,87% (стягнуто 7 700 грн із заявленої суми 131 128,04 грн), згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнута з ФОП ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1 , – з 49,83 грн  до 76,97 грн (1 311,28 грн  х 5,87% ). 
Позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку задоволено у повному обсязі і позивачка звільнена від сплати судового збору за пред`явлення таких вимог, а отже на підставі ст. 141 ЦПК України збільшенню підлягає і сума судового збору, стягнута з ФОП ОСОБА_2 на користь держави, – зі 131,66 грн  до 908 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.
У зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги на 40,49% (стягнуто 7 700 грн із заявлених в апеляційній скарзі 19 013 грн), з відповідача на користь позивачки належить стягнути 551,47 грн (1 362 грн х 40,49%) судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в повному обсязі і позивачка звільнена від сплати судового збору за пред`явлення такої вимоги, то з відповідача на користь держави належить стягнути 1 362 грн судового збору за апеляційний розгляд справи.
Зважаючи на наведене у сукупності, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягненя невиплаченої заробітної плати слід скасувати, задовольнивши заявлені ОСОБА_1 вимоги, а в частині  визначеного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, загальної суми коштів до стягнення та судових витрат змінити, збільшивши суми до стягнення на користь ОСОБА_1 відповідно до задоволених вимог.  
Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 
-
                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, – скасувати. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, – задовольнити.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату, у розмірі 6 560 (шість тисяч п`ятсот шістдесят) грн 25 коп.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 листопада 2021 року в частині визначеного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, загальної суми коштів до стягнення та судових витрат – змінити.
Збільшити визначений судом першої інстанції розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 5 000 (п`яти тисяч) грн до 7 700 (семи тисяч семисот) грн 00 коп.; загальний розмір коштів до стягнення на користь ОСОБА_1 – з 6 085 (шести тисяч восьмидесяти п`яти) грн до 15 345 (п`ятнадцяти тисяч триста сорока п`яти) грн 25 коп.; судового збору, стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , – з 49 (сорока дев`яти) грн 83 коп. до 76 (семидесяти шести) грн 97 коп; судового збору, стягнутого з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави, – зі 131 (ста тридцяти однієї) грн 66 коп до 908 (дев`ятисот восьми) грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 551 (п`ятсот п`ятдестя одну) грн 47 судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1362 (одну тисячу триста шістдесят дві) грн 00 судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча:                                                              Н.В. Шитченко   

Судді:                                                                       Н.В. Висоцька
                                                                                 
                                                                                 О.Є. Мамонова