ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2022 року 
м. Київ

cправа №  903/634/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючого, Берднік І. С., Дроботової Т. Б., 

за участю помічника судді, який виконує обов`язки секретаря судового засідання - Мірошниченка К. Є.,  

за участю представників:
позивача - Куценка О. В. (адвоката),
відповідача - не з`явилися, 
третьої особи - не з`явилися,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 (колегія суддів: Дужич С. П. - головуючий, Миханюк М. В., Коломис   В.   В.) і рішення Господарського суду Волинської області від 01.03.2021 (суддя Вороняк А. С.) у справі

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром"
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "САТУРН-11"
про виселення з нежитлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У серпні 2020 року Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк") звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром" (далі - ТОВ "Лінк Пром") про виселення відповідача у примусовому порядку з нежитлового приміщення загальною площею 112,3 м^2, яке знаходиться за адресою: Волинська область, Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, буд. 2.

1.2. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.08.2016 між позивачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариством з обмеженою відповідальністю "Сатурн-11" (далі - ТОВ "Сатурн-11") було укладено договір фінансового лізингу №   4С16069ЛИ (далі - договір фінансового лізингу). Пізніше нерухоме майно, яке є предметом договору фінансового лізингу, ТОВ "Сатурн-11" передало в оренду відповідачу - ТОВ "Лінк Пром" на підставі договору оренди (суборенди) № 12/18 від 22.03.2018. З 17.12.2019 позивач скористався своїм законним правом та розірвав договір фінансового лізингу, у зв`язку з чим договір оренди (суборенди) № 12/18 від 22.03.2018 припинив свою дію одночасно з припиненням договору фінансового лізингу. В рамках виконавчого провадження № 61254082 приватним виконавцем Пиць А. А. були вчинені заходи примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, а саме проведено заходи щодо повернення у ТОВ "Сатурн-11" нерухомого майна та передачі його власнику - АТ КБ "ПриватБанк", у тому числі майна, яке знаходиться за адресою: Волинська область, Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, буд. 2, загальною площею 112,3 м^2 (реєстраційний номер нерухомого майна 993052407221). Про передачу нерухомого майна було складено акт про передачу майна, що зазначено у виконавчому документі стягувача, який було підписано приватним виконавцем, представниками АТ КБ "ПриватБанк" та двома понятими. Після підписання акта про передачу майна, зазначеного у виконавчому документі, стягувачу нерухоме майно перейшло у володіння власника - АТ КБ "Приватбанк". З моменту повернення приватним виконавцем майна від ТОВ "Сатурн-11" та передачі його власнику - АТ КБ "Приватбанк", всі особи перебувають на території об`єкта незаконно. Правові підстави, які надавали таким особам перебувати та користуватися майном банку, припинилися. Однак, на вимогу АТ КБ "Приватбанк" ТОВ "Лінк Пром" категорично відмовилося звільнити приміщення та своїми незаконними діями створює перешкоди АТ КБ "ПриватБанк" в реалізації прав власника нерухомого майна, а тому позивач звернувся із цим позовом, у якому просить суд виселити відповідача у примусовому порядку із зазначеного приміщення. 

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Волинської області від 01.03.2021, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 у справі № 903/634/20 позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Лінк Пром" задоволено у повному обсязі.

Вирішено виселити ТОВ "Лінк Пром" з нежитлового приміщення за адресою: Волинська область, Ковельський р., с. Старі Кошари, вул. Лісова, буд. 2, загальною площею 112,3 м^2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 993052407221), що було передане ТОВ "Лінк Пром" за договором оренди (суборенди) № 12/18 від 22.03.2018.

2.2. Задовольняючи позовні вимоги, господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що після розірвання АТ КБ "ПриватБанк" договору фінансового лізингу, припинились зобов`язання між сторонами і за договором оренди, за яким фактично відповідачу в суборенду було передано нерухоме майно. Господарськими судами констатовано, що у ТОВ "Лінк Пром" відпали правові підстави на володіння та користування нерухомим майном, а АТ КБ "ПриватБанк" може вимагати повернення цього майна з чужого незаконного володіння шляхом виселення відповідача як суборендаря.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 та рішенням Господарського суду Волинської області від 01.03.2021 у справі № 903/634/20, до Верховного Суду звернулося ТОВ "Лінк Пром" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій, а справу № 903/634/20 направити на новий розгляд.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ТОВ "Лінк Пром" зазначає, що судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права. ТОВ "Лінк Пром", звертаючись із касаційною скаргою, зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. На думку скаржника, суди першої та апеляційної інстанцій допустили порушення норм процесуального права, оскільки встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. 

3.3. АТ КБ "ПриватБанк" у відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Лінк Пром" просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій - без змін. 

АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що касаційна скарга ТОВ "Лінк Пром" подана з єдиною метою - якнайдовше не повертати майно АТ КБ "ПриватБанк" і продовжувати безкоштовно ним користуватися. АТ КБ "ПриватБанк" наголошує, що протягом років не може повернути своє майно та не отримує від нього жодного економічного ефекту, натомість відповідач продовжує безкоштовно використовувати приміщення АТ КБ "ПриватБанк" у своїй господарській діяльності. 

4. Розгляд касаційної скарги та обставини справи, встановлені судами 

4.1. На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 13.01.2022 колегії суддів у складі: Багай Н. О. - головуючий, Дроботова   Т. Б., ОСОБА_1 передано справу № 903/634/20.

Ухвалою Верховного Суду від 31.01.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Лінк Пром" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 і рішення Господарського суду Волинської області від 01.03.2021 у справі № 903/634/20.
Водночас із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 11.04.2022 № 29.3-02/633 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи № 903/634/20 у зв`язку з увільненням судді ОСОБА_1. від роботи на час виконання ним державних або громадських обов`язків у зв`язку із участю у добровольчому формуванні територіальної громади.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2022 визначено колегію суддів у складі: Багай Н. О. - головуючий, Берднік І. С., Дроботова Т. Б.

Ухвалою Верховного Суду від 12.04.2022 призначено до розгляду касаційну скаргу ТОВ "Лінк Пром" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 і рішення Господарського суду Волинської області від 01.03.2021 у справі № 903/634/20 у відкритому судовому засіданні 31.05.2022. 

З урахуванням Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022,  від 18.04.2022 № 259/2022,  від 18.05.2022 № 341/2022, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду справи № 903/634/20 у розумний строк, тобто такий, що є необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи, з метою забезпечення своєчасного судового захисту.

4.2. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 20.08.2016 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" (перейменоване в АТ КБ "ПриватБанк") як лізингодавцем та ТОВ "Сатурн-11" як лізингоодержувачем було укладено договір фінансового лізингу № 4С16069ЛИ, згідно з умовами якого лізингодавець передав лізингоодержувачу, крім іншого, нерухоме майно за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, буд. 2, загальною площею 112,3 м^2.

4.3. За умовами пункту 4.2 договору фінансового лізингу, протягом усього терміну дії цього договору лізингоодержувачу забороняється без згоди банку передавати майно у сублізинг, оренду, у позику, або будь-яким іншим способом третій стороні, передавати у заставу або відчужувати у будь-який спосіб.

4.4. В пункті 5.1 договору фінансового лізингу сторони погодили право АТ КБ "ПриватБанк" як лізингодавця розірвати договір лізингу в односторонньому порядку у разі якщо ТОВ "Сатурн-11" неналежним чином виконує обов`язок зі сплати лізингових платежів.

4.5. Відповідно до підпункту 5.1.8 пункту 5.1 договору фінансового лізингу банк має право відмовитися від договору і вимагати повернення майна, якщо лізингоодержувач не сплачує лізингові платежі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови банку від договору, договір вважається розірваним з дати зазначеної банком у повідомлені про відмову від договору.

4.6. Підпунктом 8.2.3 пункту 8.2 договору фінансового лізингу передбачено, що цей договір підлягає розірванню в односторонньому порядку за ініціативою банку шляхом письмового повідомлення про це лізингоодержувача за 3 дні, у наступних випадках: у випадку повної або часткової несплати лізингового платежу лізингоодержувачем, якщо прострочення сплати становить більше ніж 30 днів. 

4.7. Згідно з пунктом 8.3 договору фінансового лізингу, у випадку розірвання цього договору майно повинно бути повернуте лізингоодержувачем у термін розірвання за актом прийому-передачі майна в тому стані, в якому воно було отримано, з урахуванням нормального зносу.

4.8. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 25.08.2016 лізингоодержувач за актом прийому-передачі майна № 1 прийняв відповідне майно. 

4.9. Судами констатовано, що 25.08.2016 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору лізингу, згідно з якою встановлено вартість майна, що є предметом лізингу, а саме - 392403188,00 грн, і строк дії договору лізингу - з дати підписання до 25.07.2024.

4.10. Договір лізингу укладено в електронній формі відповідно до Угоди про використання електронного цифрового підпису з посиленим сертифікатом ключа від 10.03.2016, яку було укладено між лізингодавцем та лізингоодержувачем, а також відповідно до положень договору фінансового лізингу.

4.11. Згідно з графіком лізингових платежів до договору лізингу (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою від 25.08.2016) лізингоодержувач зобов`язався сплачувати щомісячні лізингові платежі у розмірі 4616508,09 грн.

4.12. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій установили, що 22.03.2018 між ТОВ "Сатурн-11" як орендодавцем та ТОВ "Лінк Пром" як орендарем було укладено договір оренди № 12/18 (далі - договір оренди), згідно з умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування автозаправну станцію загальною площею 112,3 м^2, за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, 2.

4.13. 01.04.2018 за актом приймання-передачі до договору оренди ТОВ "Сатурн-11" передало ТОВ "Лінк Пром" об`єкт нерухомого майна за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, 2, загальною площею 112,3 м^2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 993052407221).

4.14. Господарські суди установили, що 03.12.2019 АТ КБ "ПриватБанк" за місцезнаходженням ТОВ "Сатурн-11" направило повідомлення про дострокове розірвання (з 17.12.2019) договору фінансового лізингу з вимогою у встановлений термін розірвання: сплатити наявну заборгованість за договором фінансового лізингу; повернути за актом прийому-передачі майно. Водночас судами констатовано, що це повідомлення отримано лізингоодержувачем 06.12.2019. Підставою розірвання договору фінансового лізингу стала затримка у понад 30 днів лізингоодержувачем щомісячного лізингового платежу у розмірі 4616508,09 грн. 

4.15. Судами констатовано, що ТОВ "Сатурн-11" у встановлений строк в добровільному порядку не повернуло АТ КБ "ПриватБанк" нерухоме майно. Поряд із цим, 09.01.2020 у зв`язку із розірванням договору фінансового лізингу приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенком   Є.   М. було вчинено виконавчий напис про повернення лізингодавцю - АТ КБ "ПриватБанк" об`єктів фінансового лізингу, що були передані ТОВ "Сатурн-11".

4.16. Господарськими судами попередніх інстанцій зазначено, що 12.02.2020 на підставі виконавчого напису нотаріуса Остапенка Є. М. № 2 від 09.01.2020, постановою приватного виконавця Пиць. А. А. було відкрито виконавче провадження № 61254082, в рамках якого були вчинені заходи примусового виконання: проведено заходи щодо повернення від ТОВ "Сатурн-11" нерухомого майна та передачу його власнику - АТ "КБ "ПриватБанк", у тому числі майна, яке знаходиться за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, 2, загальною площею 112,3 м^2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 993052407221).

4.17. Судами також зазначено. що 21.02.2020 було складено акт про передачу майна, який було підписано приватним виконавцем, представниками АТ КБ "ПриватБанк" та двома понятими. 21.02.2020 у зв`язку із повним виконанням виконавче провадження № 61254082 було закінчене постановою приватного виконавця. 

4.18. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, власником автозаправної станції за адресою: Волинська обл., Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова 2, загальною площею 112,3 м^2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 993052407221), є АТ КБ "ПриватБанк".

4.19. 24.02.2020 АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до ТОВ "Лінк Пром" та ТОВ "Сатурн-11" з вимогою про звільнення приміщення від майна, речей та матеріальних цінностей. При цьому позивач наголошував, що приватним виконавцем Пиць А. А. 20.02.2020 в рамках виконавчого провадження №   61254082 були вчиненні заходи щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса щодо повернення від ТОВ "Сатурн 11" нерухомого майна його власнику - АТ КБ "ПриватБанк". Також позивач зазначав, що з моменту підписання актів майно передане у володіння власника АТ "КБ "ПриватБанк", а тому позивач вимагав негайно звільнити приміщення, що є предметом спору в цій справі. 

4.20. Господарські суди установили, що 28.02.2020 ТОВ "Лінк Пром" направило позивачу відповідь на вимогу, в якій зазначило, що дії позивача, спрямовані на заволодіння чи вилучення майна, мають протиправний характер, а також звернуло увагу на те, що триває судовий розгляд справи за взаємними позовами ТОВ "Сатурн-11" та АТ КБ "Приватбанк" щодо належного виконання умов договору фінансового лізингу. Крім того, 20.02.2020 ТОВ "Лінк Пром" подало позов щодо встановлення заборони вчиняти дії, спрямовані на розірвання договору оренди № 12/18 від 22.03.2018 та вилучення об`єкта оренди з користування. 

4.21. Поряд із цим, розглядаючи цю справу по суті позовних вимог, господарськими судами попередніх інстанцій враховано, що рішенням Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 у справі № 914/9/19 було частково задоволено позов АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Сатурн-11" і стягнуто з відповідача на користь банку 202148933,54 грн (85974294,91 грн - простроченої заборгованості зі сплати лізингових платежів в рахунок вартості майна; 71714090,35 грн - простроченої заборгованості з винагороди за користування лізинговим майном, 44460548,28 грн - пені за порушення грошового зобов`язання). Постановою Західного апеляційного господарського суду від 01.12.2020, рішення Господарського суду Львівської області від 09.10.2019 у справі № 914/9/19 було скасовано в частині задоволення позову в сумі 1400993,58 грн - суми несплаченої винагороди за користування лізинговим майном та 212307,15 грн - розміру заборгованості зі сплати пені, та в цій частині у позові відмовлено, в решті - рішення залишено без змін.

4.22. Крім того, судами було враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 27.02.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2020, у справі № 910/17818/19 було відмовлено у задоволенні позову ТОВ "Сатурн-11" до АТ КБ "Приватбанк" про визнання недійсним пункту 8.2 договору фінансового лізингу № 4С16069ЛИ від 20.08.2016.

4.23. Позивач, вважаючи, що невиконанням вимоги про звільнення приміщення від майна, речей та матеріальних цінностей, створюються перешкоди у користуванні його майном, звернувся до Господарського суду Волинської області з позовом до ТОВ "Лінк Пром" про виселення з нежитлового приміщення. 

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке. 

5.2. Предметом позову в цій справі є вимоги АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Лінк Пром" про виселення відповідача у примусовому порядку з нежитлового приміщення загальною площею 112,3 м^2, яке знаходиться за адресою: Волинська область, Ковельський р-н, с. Старі Кошари, вул. Лісова, буд. 2.

5.3. Підставою позовних вимог, на думку позивача, є те, що відповідач на цей час володіє та користується нерухомим майном АТ КБ "Приватбанк" без відповідної правової підстави і цим порушує права АТ КБ "Приватбанк" як власника майна. 

5.4. З урахуванням положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.5. Верховний Суд, проаналізувавши доводи касаційної скарги, установив, що ці доводи стосуються виключно незгоди скаржника щодо установлення обставин справи, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Зокрема, скаржник вважає, що приватний виконавець зобов`язаний був вилучити з користування ТОВ "Сатурн-11" або ТОВ "Лінк Пром" нерухоме майно, зазначене у виконавчому документі, та потім повернути це майно стягувачу. Проте фактично жодного вилучення та повернення майна не відбулось. Скаржник наголошує, що приватним виконавцем Пиць А. А., всупереч вимогам положень статті 60 Закону України "Про виконавче провадження", не вжито жодних дій щодо вилучення предмета лізингу чи будь яких інших заходів щодо примусового виконання, а формально оформлено акт про передачу майна, яка фактично не відбулася, тобто нежитлове приміщення не було повернуто приватним виконавцем власнику майна. Скаржник вважає, що акт про передачу майна від 21.02.2020 є формальним та оформлений без належних правових підстав і в дійсності не підтверджує тих обставин, що в ньому зафіксовані, а тому не міг бути взятий судами до уваги як належний та допустимий доказ повернення майна власнику. 

5.6. Перевіривши такі доводи касаційної скарги, Верховний Суд визнає їх безпідставними, з огляду на таке. 

5.7. Верховний Суд констатує, що позивач як особа, яка вважає, що її право порушено, самостійно визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги. Водночас обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, оцінки доказів на підтвердження чи спростування доводів учасників справи покладений на господарський суд.

5.8. Визначення поняття доказів, вимоги щодо доказів, властивостей доказів та порядку їх оцінки урегульовано в главі 5 "Докази та доказування" Господарського процесуального кодексу України.

5.9. Частинами 1, 2 статті 73 Господарського процесуального кодексу України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

5.10. Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

5.11. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

5.12. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування, і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

5.13. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 23.12.2021 у справі №   5015/45/11 (914/1919/20). 

5.14. Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

5.15. Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований Європейським судом з прав людини у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей при вирішенні спору виходив з того, що факти, встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

5.16. Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

5.17. Верховний Суд констатує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

5.18. В пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

5.19. При цьому з`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

5.20. Верховний Суд зазначає, що предметом спору в цій справі є виселення суборендаря із займаного ним нежитлового приміщення після припинення дії договору оренди. Тому під час розгляду цієї справи господарським судам необхідно було установити правові підстави перебування орендаря (ТОВ "Лінк Пром") у приміщенні власника (АТ КБ "Приватбанк") та у випадку відсутності таких правових підстав - поновити порушене право власності позивача. 

5.21. В оскаржуваних судових рішень суди установили та констатували, що у зв`язку із розірванням договору фінансового лізингу ТОВ "Сатурн-11" (лізингоодержувач) втратило право на володіння та користування лізинговим майном, а тому наведене, за висновком судів, призвело і до припинення зобов`язань за договором оренди від 22.03.2018 № 12/18, укладеним між ТОВ "Сатурн-11" як орендодавцем та ТОВ "Лінк Пром" як орендарем. При цьому господарські суди мотивували судові рішення, зокрема, положеннями статей 806, 761, 774 Цивільного кодексу України, які передбачають, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом; договір суборенди (піднайму) є похідним від договору оренди (найму) і може зберігати свою чинність виключно протягом строку дії договору оренди (найму); у разі втрати чинності договором оренди припиняються права наймача на орендоване майно, зокрема право передання його в суборенду. Також суди послалися на відповідні правові позиції, які викладені у постановах Верховного Суду від 16.03.2018 у справі № 910/17082/17, від 15.05.2019 у справі № 909/500/18.

5.22. Отже, на підставі установлених фактичних обставин, суди дійшли висновку про те, що договір оренди припиняється одночасно з припиненням договору фінансового лізингу, на підставі якого він укладався, незалежно від підстав його припинення, а тому, враховуючи що договір фінансового лізингу припинив свою дію у зв`язку з його розірванням, суди констатували, що і договір оренди припинив свою дію одночасно з припиненням договору фінансового лізингу.

5.23. Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що акт про передачу майна від 21.02.2020 не міг бути взятий судами до уваги як належний та допустимий доказ повернення майна власнику, оскільки зазначений акт про передачу майна від 21.02.2020 не був покладений в основу оскаржуваних судових рішень, як  підстава для задоволення позовних вимог у цій справі. Натомість господарськими судами в описовій частині судових рішень зазначено про наявність такого акта, оскільки позивач у позовній заяві наводив відповідні обставини. 

5.24. Крім того, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 921/616/19, "нормами Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено: право лізингодавця відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, право вимагати розірвання договору та повернення майна - предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках, а також право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, які (права) лізингодавець може реалізувати за своїм вибором".

5.25. Отже, Верховний Суд, з урахуванням наведеного висновку, зазначає, що повернення майна на підставі виконавчого напису нотаріусу не пов`язане із поверненням майна шляхом виселення особи із займаного приміщення, оскільки мова йде про різні способи повернення майна, і лізингодавець вправі їх реалізувати за своїм вибором.

5.26. Крім того, Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 1, 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

5.27. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі №   922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі №   916/1168/17, від 16.02.2021 у справі 913/502/19, від 16.03.2021 у справі №   905/1232/19, від 10.02.2022 у справі № 902/215/21, від 13.01.2022 у справі №   910/6552/20. 

5.28. Проте, наведені у касаційній скарзі доводи у цій частині фактично стосуються не ухвалення судом судового рішення з урахуванням недопустимих доказів, а необхідності їх переоцінки, тобто зводяться до заперечення обставин, встановлених судом попередньої інстанції під час розгляду справи, та перегляду вже здійсненої оцінки доказів зі справи, у той час як у силу приписів статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

5.29. З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що скаржником не доведено того факту, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

5.30. Верховний Суд констатує, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави. Зміст касаційної скарги фактично зводиться до незгоди із судовими рішеннями господарських судів попередніх інстанцій.

5.31. Крім того, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в такому випадку: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

6.3. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.4. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.5. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені у касаційній скарзі, не підтвердилися, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій - без змін. 

7. Судові витрати 

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд  

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінк Пром" залишити без задоволення.  

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 та рішення Господарського суду Волинської області від 01.03.2021 у справі №   903/634/20 залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             Н. О. Багай

Судді                                                                                                          І. С. Берднік 

             Т. Б. Дроботова