ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

03 лютого 2022 року 	м. Дніпро	справа № 340/1454/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Божко Л.А. (доповідач),
                               суддів:  Лукманової О.М., Дурасової Ю.В.,     
  
розглянувши у порядку письмового провадження  апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 (суддя Петренко О.С.) за позовом   ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії,- 
в с т а н о в и В:
У квітні 2021 року до Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до  Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області, в якій позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління ПФУ в Кіровоградській області при призначенні йому пенсії за віком, відповідно до рішення №111550000323 від 30.09.2020 р. (зі змінами від 12.11.2020 р. та від 30.12.2020р.), яка виявилась у не включенні в страховий стаж періоду роботи з 19.05.1992р. по 31.12.1999р.; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області здійснити йому перерахунок пенсії за віком, з включенням до страхового стажу періоду роботи з 19.05.1992 по 31.12.1999, починаючи з 02.10.2020р.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду обгрунтовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази перебування ФГ «Луч» на фіксованому сільськогосподарському податку та сплата такого податку за період з 1992 року по 1999 року, відсутні докази того, що зазначеним господарством сплачувалися страхові внески.
Не погодившись з рішенням суду, позивач   подав  апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення  суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
 Апеляційна скарга обґрунтована тим, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. У випадку, якщо вона не збереглася або з якихось причин у ній відсутній запис про певну трудову діяльність чи допущено істотні неточності тощо, то лише тоді стаж роботи встановлюється згідно Порядку №637. В даних нормах права жодним чином не згадується про необхідність подання заявником документів, які підтверджують сплату страхових внесків. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини по справі, колегія суддів, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції  та матеріалами справи підтверджено,                   ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні ПФУ в Кіровоградській області з 01.10.2020 року та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
До заяви про призначення пенсії позивачем подано, серед іншого, трудову книжку НОМЕР_1 від 20.09.1977р.
Після перевірки наданих позивачем документів встановлено, що правові підстави для зарахування періодів роботи в ФГ «Луч» у період з 19.05.1992 по 31.12.1999 відсутні, оскільки відсутні докази сплати страхових внесків фермерським господарством у вказаний період. 
Позивач вказує, що твердження органу пенсійного фонду є помилковим, оскільки чинне в період з 19.05.1992 р. по 31.12.1999р. законодавство щодо підтвердження стажу роботи особи, який прирівнюється до страхового стажу, слід тлумачити так, що факт наявності виконання роботи за трудовим договором підтверджується відповідними записами в трудовій книжці.
Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості та інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Згідно частини 1 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно із частиною 2 статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до ч. 1, 2 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до пункту 1 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 року №310, трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів.
Пункт 2 вказаних Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників регламентує, що трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспів з моменту прийняття їх в члени колгоспу.
Згідно абзацу 2 пункту 2 Основних положень про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, трудові книжки колгоспників раніше встановленого взірця обміну на нові не підлягають.
Всі записи в трудовій книжці підтверджуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі з підписом керівника колгоспу або спеціально уповноваженого правління колгоспу особи та печатки (п.6).
Обов`язок правильного і точного внесення даних про роботу в трудову книжку і інші документи покладена на роботодавця (п.13).
Суд звертає увагу на те, що згідно з частиною 3 статті 44 Закону № 1058-ІV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно з статтею 28 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», який діяв на час виникнення правовідносин, особи, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом), та члени селянського (фермерського) господарства починаючи з 16-річного віку підлягають пенсійному забезпеченню нарівні з працівниками сільського господарства, а також загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття і загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, відповідно до законодавства.
Селянське (фермерське) господарство реєструється як платник збору на обов`язкове державне пенсійне страхування в органах Пенсійного фонду України за своїм місцем розташування, у встановленому порядку сплачує збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з усіх видів заробітку за членів селянського (фермерського) господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), а також як платник страхових внесків з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, зазначених у частині першій цієї статті, сплачує страхові внески у встановленому законодавством порядку.
Час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування.
Членам селянського (фермерського) господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).
Вищевказаний закон втратив чинність 29.07.2003 з набранням чинності ЗУ «Про фермерське господарство».
При цьому, за правилами частини 2 статті 27 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», новостворені селянські (фермерські) господарства звільнялись від оподаткування на 3 роки, а в трудонедостатніх селах - на 5 років. Дана норма вказаного закону продовжує діяти і тепер.
Дана норма аналогічно регламентувалась у статті 19 Законом України «Про пріоритетність соціального розвитку села та агропромислового комплексу в народному господарстві» №400-ХІІ від 17.10.1990 року.
Колективні сільськогосподарські, рибальські, міжгосподарські сільськогосподарські підприємства та організації, радгоспи та інші сільськогосподарські товариства колективної та приватної власності, селянські (фермерські) господарства і створені на їх базі асоціації, господарські товариства, селянські спілки звільняються від оподаткування доходів, одержаних від сільськогосподарської та несільськогосподарської діяльності, крім випадків, передбачених іншими актами законодавства.
Новостворені селянські (фермерські) господарства звільняються від оподаткування на 3 роки, а в трудонедостатніх селах - на 5 років.
Члени селянських (фермерських) господарств звільняються від сплати прибуткового податку з доходів, одержуваних ними від роботи в цих господарствах.
Окрім того, статтею 34 Закону України «Про фермерське господарство» члени фермерського господарства і особи, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і пенсійному забезпеченню в порядку, встановленому законом.
Фермерське господарство у встановленому законом порядку реєструється як платник внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в органах Пенсійного фонду України і Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.
Час роботи в селянському (фермерському) господарстві членів господарства та осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), зараховується до загального і безперервного стажу роботи на підставі записів у трудовій книжці і документів, що підтверджують сплату внесків (збору) на соціальне страхування (ч.3 ст.28 ЗУ "Про селянське (фермерське) господарство").
Членам фермерського господарства та особам, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом), призначені пенсії виплачуються у повному розмірі без урахування одержуваного заробітку (доходу).
Отже з аналізу ст. 28 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» та ст. 34 ЗУ «Про фермерське господарство», випливає, що їхньою основною метою є забезпечення основного конституційного принципу громадянина, гарантованого ст. 46 Конституції України - громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Враховуючи вищевикладене, статтею 28 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» та статтею 34 ЗУ «Про фермерське господарство» закріплено обов`язок, а не право, селянського (фермерського) господарства сплачувати за осіб, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом) внески (збір) на соціальне страхування.
Законами «Про селянське (фермерське) господарство» та ЗУ «Про фермерське господарство» передбачено, що селянське фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи. Головою фермерського господарства є його засновник або інша визначена в Статуті особа.
Отже відповідальність за своєчасну сплату внесків (збір) на соціальне страхування за осіб, які працюють у селянському (фермерському) господарстві за трудовим договором (контрактом) покладається на голову фермерського господарства (засновника або іншу визначену Статутом особу).
Суд звертає увагу, що згідно ст. ст. 3, 10 Закону України "Про селянські (фермерські) господарства", в редакції, яка діяла в період 1992-1999 років, держава гарантує дотримання і захист майнових та інших прав і законних інтересів селянського (фермерського) господарства, створює пільгові умови для кредитування, оподаткування, страхування, матеріально-технічного постачання на період трирічного становлення селянського (фермерського) господарства; новостворені селянські (фермерські) господарства звільняються від плати за землю протягом трьох років з часу передачі земельної ділянки у їх власність або надання у користування; на них поширюються й інші пільги, встановлені чинним законодавством; Верховна Рада Республіки Крим, обласні, Київська і Севастопольська міські Ради народних депутатів за клопотанням районних і міських Рад можуть установлювати пільги щодо плати за землю: часткове звільнення на певний термін, відстрочення сплати, зниження ставки земельного податку.
Отже, зі змісту вищевказаних правових норм вбачається, що новостворені селянські (фермерські) господарства звільнялися від плати за землю протягом трьох років з часу передачі земельної ділянки у їх власність або надання у користування та від сплати податку на прибуток. При цьому, вищевказані нормативні акти не встановлювали пільг фермерським господарствам по сплаті збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.
Як встановлено судом першої інстанції та підтвержено матеріалами справи, позивач був засновником та керівником ФГ «Луч», згідно з довідкою Новгородківського відділення Кіровоградської МДПІ від03.02.2010 року за №262/15-0-07 СФГ «Луч» є платником фіксованого сільськогосподарського податку у 2010р.
В матеріалах справи відсутні докази, що ФГ «Луч» перебував на фіксованому сільськогосподарського податку та сплачував такий податок за період 1992 по 1999 року, як і відсутні докази, що   ФГ «Луч`сплачувалися страхові внески.  
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встанови в фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст.       308,       311,       315,       316,       321,       322,       325,       328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в:
                              
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
                        Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.05.2021 року   - залишити без змін.
                               Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття є остаточною та оскарженню не підлягає.
   
Головуючий - суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова 

                               суддя                                                                      Ю. В. Дурасова