Постанова                                                   
Іменем  України 
 
08 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 750/958/20
провадження № 61-12600св21     
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , які подані представником -адвокатом Подосіновим Андрієм Олександровичем, та касаційні скарги Офісу Генерального прокурора на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року у складі судді                      Карапута Л. В., постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня              2021 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Губар В. С., Онищенко О. І. та додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Скрипки А. А., Онищенко О. І., Харечко Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями і рішеннями органів досудового слідства, прокуратури і суду. 
В обґрунтування позову зазначав, що з 2000 року він працював на різних посадах в органах прокуратури України, остання посада - військовий прокурор Чернігівського гарнізону Центрального регіону України. 
З вересня 2014 року по липень 2019 року щодо нього відбувалось незаконне кримінальне переслідування за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України. 
22 вересня 2014 року Генеральною прокуратурою України внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42014000000000947 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, за фактом вимагання та одержання військовим прокурором Чернігівського гарнізону ОСОБА_1 за посередництва ОСОБА_2 неправомірної вигоди від ОСОБА_3 за повернення вилученого транспортного засобу та не притягнення останнього до кримінальної відповідальності.  
В подальшому, 23 липня 2019 року, ухвалою Деснянського районного суду                м. Чернігова кримінальне провадження № 42014000000000947 в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, було закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. 
Позивач вказує, що внаслідок незаконних рішень та дій органів досудового слідства, прокуратури і суду його 58 місяців було обмежено у правах і свободах, гарантованих статтями 29, 31, 32, 33, 41, 43 Конституції України, а саме у праві на свободу та особисту недоторканість, таємницю листування та телефонних розмов, невтручання у особисте і сімейне життя, недопущення збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, свободу пересування, вільного вибору місця проживання, у праві вільно залишати територію України, володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, у праві на працю та захист від незаконного звільнення. 
Позивач зазначає, що незаконними рішеннями та діями йому була спричинена значна майнова та моральна шкода внаслідок незаконного затримання, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, застосування запобіжного заходу у вигляді застави, покладення обов`язків підозрюваного, незаконного проведення обшуку, вилучення грошових коштів та іншого належного позивачу майна, незаконного накладення арешту на вказане майно, незаконного відсторонення від посади та вчинення інших дій.  
Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив: стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на його користь в рахунок відшкодування шкоди у вигляді втраченого заробітку 1 310 093,90 грн; компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 224 150,02 грн; відшкодування витрат в сумі 1 688,49 грн, оплати за надану юридичну допомогу в сумі 675 230 грн; моральної шкоди в сумі 750 000 грн, а всього - 2 961 162,41 грн.
Короткий зміст рішень судів першої інстанції
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.   
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку в сумі 1 310 093,90 грн, компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 224 150,02 грн та моральної шкоди у сумі 348 000 грн, а всього на загальну суму 1 882 243,92 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.
В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку в сумі 1 310 093,90 грн та компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 224 150,02 грн, зазначивши, що такі вимоги підтверджуються розрахунком, проведеним відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21лютого 2001 року № 159, який не був спростований представниками відповідача в судовому засіданні.
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що загальний строк перебування позивача під судом та слідством становив 58 місяців, мінімальна заробітна плата станом на                   01 січня 2021 року становила 6 000 грн. При цьому, суд першої інстанції вважав доведеним заподіяння позивачу моральної шкоди. Розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 348 000 грн суд розраховував, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством з урахуванням характеру та обсягу страждань, з дотриманням вимог розумності та співмірності.
Відмовляючи у вимог в частині відшкодування судових витрат за проведення експертизи відеофайлів у сумі 1 688,49 грн, суд першої інстанції виходив з відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення оплати за її проведення.
Також місцевий суд не вбачав підстав для стягнення судових витрат за проведення судової психологічної експертизи у розмірі 5 076,00 грн з огляду на відсутність в матеріалах цивільної справи належних та допустимих доказів  на підтвердження їх сплати. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням при розгляді кримінальної справи  юридичної допомоги, в розмірі 675 230 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що його адвокат має касу і веде касову книгу, відсутній Статут Адвокатського об`єднання «Артіль Адвокатів». Суд першої інстанції також вказав, що адвокат позивача не може самостійно виписувати квитанцію чи касовий прибутковий ордер про отримання коштів. При цьому зазначив, що з наданих позивачем документів неможливо встановити точної вартості отриманих позивачем послуг саме у кримінальній справі, а також факт оплати вказаних послуг. Вважав заявлені позивачем витрати на юридичну допомогу, надану в кримінальній справі, документально не підтвердженими.
Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від                         12 лютого 2021 року заяву представника позивача  ОСОБА_1 - адвоката  Подосінова А. О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з Офісу генерального прокурора на користь ОСОБА_1                  30 984,84 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Задовольняючи частково заяву про ухвалення додаткового рішення у справі, суд першої інстанції виходив з доведеності факту надання позивачеві адвокатом Подосіновим А. О. правової допомоги, та, з урахуванням того, що позов задоволено частково, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 28 620 грн витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Крім цього, стягуючи компенсацію витрат адвоката на суму 2 364,84 грн, місцевий суд виходив з того, що такі витрати підтверджені наданими представником позивача доказами.
Частково не погодившись з рішенням Деснянського районного суду                               м. Чернігова від 18 січня 2021 року,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року ОСОБА_1 було оскаржено в частині відмови у відшкодуванні витрат на проведення експертизи відеофайлів в сумі 1 688,49 грн; витрат, сплачених позивачем у зв`язку із наданням йому юридичної допомоги при розгляді кримінальної справи, в сумі 675 230 грн; судових витрат на проведення психологічної експертизи в сумі 5 076,00 грн та в частині часткового задоволення відшкодування моральної шкоди в сумі 348 000 грн.
В частині відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку в сумі 1 310 093,90 грн, компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 224 150,02 грн рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від                         18 січня 2021 року в апеляційному порядку не оскаржувалось.
Короткий зміст постанов суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, змінено шляхом збільшення розміру відшкодування моральної шкоди з 348 000 грн до 750 000 грн. 
Змінено розмір зазначеної у абзаці 2 резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року загальної суми відшкодування, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, збільшено розмір загальної суми відшкодування, зазначеної у абзаці 2 резолютивної частини рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року, з 1 882 243,92 грн до 2 284 243,92 грн.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування сплаченої суми у зв`язку з наданням юридичної допомоги, частково задоволено позовні вимоги у вказаній частині.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування сплаченої суми у зв`язку з наданням юридичної допомоги - 50 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку.
В іншій оскаржуваній частині рішення Деснянського районного суду                              м. Чернігова від 18 січня 2021 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції при визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди у мінімально можливому розмірі, не взяв до уваги ступінь та глибину моральних, фізичних та психологічних страждань, які були заподіяні позивачу незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, а також наслідків таких дій, які зазнав позивач та його родина. Судом належним чином не враховано тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, витрачання ним часу на юридичну боротьбу із незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, через які він втратив роботу, перспективу кар`єри керівника правоохоронного органу, довіру серед близьких та знайомих людей, престиж та ділову репутацію, і понесені позивачем, таким чином, моральні переживання. У зв`язку із цим апеляційний суд вважав, що розмір відшкодування моральної шкоди підлягає збільшенню з 348 000 грн до 750 000 грн.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування судових витрат за проведення експертизи відеофайлів у сумі 1 688,49 грн, зазначивши, що    позивачем не надано достаніх належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним оплати за проведення Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України експертизи у вказаній сумі.
З аналогічних підстав апеляційний суд також погодився з висновками місцевого суду щодо відмови у стягненні на користь позивача судових витрат за проведення психологічної експертизи в сумі 5 076 грн.
Апеляційний суд також вважав за необхідне стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування сплаченої суми за надану юридичну допомогу 50 000 грн шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру.
Додатковою постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку 15 000 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, 254,40 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою поштових послуг.    
Відмовлено у задоволенні вимог заяви       ОСОБА_1 в частині збільшення витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді першої інстанції на 6 853,50 грн (з 30 984,84 грн до 37 838,34 грн), визначених додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2021 року. 
Стягуючи на користь позивача 15 000 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції та 254,40 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою поштових послуг, апеляційний суд виходив з того, що  такі вимоги підтверджені належними та допустими доказами.
Відмовляючи у задоволенні вимог в частині збільшення суми відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції на 6 853,50 грн (з 30 984,84 грн до 37 838,34 грн), визначених додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2021 року,  апеляційний суд виходив з того, що вказане додаткове рішення суду не було предметом перегляду в апеляційному порядку.
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу 
1) 27 липня 2021 року  ОСОБА_1 через свого представника - адвоката                        Подосінова А. О. подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від                   01 липня 2021 року.
У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції   та постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у відшкодуванні суми, сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги в межах кримінального провадження, судових витрат на проведення експертизи відеофайлів, судових витрат на проведення психологічної експертизи та прийняти постанову про задоволення указаних вимог у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що завдана ОСОБА_1 матеріальна шкода у вигляді суми, сплаченої у зв`язку з наданням при розгляді кримінальної справи юридичної допомоги, не є судовими витратами у цивільній справі, що розглядається, має іншу правову природу та не регулюється нормами цивільного процесуального законодавства щодо порядку визначення і відшкодування судових витрат. Сума, сплачена ним у зв`язку з наданням при розгляді кримінальної справи юридичної допомоги, на думку заявнику, підлягає відшкодуванню у повному обсязі, без огляду на критерії реальності таких витрат та розумності їх розміру.
 
Також зазначає, що в матеріалах справи наявні достатні докази, що підтверджують понесені ним витрати на проведення експертизи відеофайлів та психологічної експертизи.  
 
2) 05 серпня 2021 року Офіс Генерального прокурора звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року.
 
У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції   та постанову суду апеляційної інстанції в частині вимог про стягнення втраченого заробітку за час звільнення з посади у розмірі 1 310 093,90 грн та  компенсації втрати частини заробітної плати у розмірі 224 150,02 грн та ухвалити нове рішення у цій частині, яким відмовити у задоволенні позову. Крім цього, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині збільшення розміру суми відшкодування моральної шкоди у розмірі                750 000 грн та в частині відшкодування витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги у розмірі 50 000 грн та залишити в силі в цій частині позовних вимог рішення суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована, зокрема тим, що апеляційним судом не наведено належного обгрунтування та підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. 
 
Заявник також вказує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі, оскільки з матеріалів справи не можливо встановити точної вартості отриманих позивачем послуг та факт їх оплати. 
 
3) 27 жовтня 2021 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року.
 
В касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити у повному обсязі. 
 
4) 02 листопада 2021 року  ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Подосінова А. О.засобами поштового зв`язку звернувся до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року. 
 
В касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про збільшення розміру суми, стягнутої на відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції на 6 853,50 грн (з 30 984,84 грн до 37 838,34 грн), визначеної додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2021 року.
 
Доводи інших учасників справи
 
27 серпня 2021 року на адресу Верховного Суду засобами поштового зв`язку від представника Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року, в якому представник просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення.
 
11 жовтня 2021 року від представника ОСОБА_1  - адвоката                    Подосінова А. О.надійшов відзив на касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня                   2021 року, в якому заявник просить суд касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції закрити, на постанову суду апеляційної інстанції - залишити без задоволення.
 
16 листопада 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката                    Подосінова А. О.надійшов відзив на касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від                  27 вересня 2021 року,в якому заявник просить суд вказану касаційну скаргу залишити без задоволення.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 серпня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Подосіновим А. О. , на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2021 рок касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у вигляді втраченого заробітку в сумі 1 310 093,90 грн, компенсації втрати частини заробітної плати в сумі 224 150,02 грн закрито, оскільки в цій частині вимог рішення суду першої інстанції не було предметом апеляційного перегляду.
 
27 жовтня 2021 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня                   2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Подосіновим А. О. , на додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що з 2000 року ОСОБА_1 працював на різних посадах в органах прокуратури України.
З копії витягу з кримінального провадження № 42014000000000947 вбачається, що 22 вересня 2014 року Генеральною прокуратурою України до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України. Фабула: військовий прокурор Чернігівського гарнізону                   ОСОБА_1 за посередництва ОСОБА_2 вимагав та одержав неправомірну вигоду від ОСОБА_3 в розмірі 3 000 доларів США за повернення вилученого транспортного засобу та не притягнення                      ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності.
26 вересня 2014 року слідчим Генеральної прокуратури України було проведено обшук в службовому кабінеті ОСОБА_1 , за результатами якого було вилучено грошові кошти, мобільні телефони, правовстановлюючі документи на нерухоме майно (домоволодіння та земельні ділянки), закордонний паспорт на ім`я ОСОБА_1 .
26 вересня 2014 року ОСОБА_1 було затримано слідчим Генеральної прокуратури України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України.
27 вересня 2014 року ОСОБА_1 було оголошено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2014 року щодо ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 48 720 грн, та покладено строком на 2 місяці обов`язки підозрюваного: не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Відповідно до ухвали Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2014 року, ОСОБА_1 було відсторонено від посади військового прокурора Чернігівського гарнізону строком на 2 місяці. Строк відсторонення від посади обраховувати із дати повідомлення ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а саме, 11 год 28 хв. 27 вересня 2014 року.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року було накладено арешт на належні позивачу грошові кошти в сумі 11 500 доларів США та 40 000 грн, вилучені під час обшуку службового кабінету.
Матеріали справи містять висновок службового розслідування з приводу причин та умов, які сприяли вчиненню військовим прокурором Чернігівського гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_1 злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу  України від 07 жовтня 2014 року.
Наказом Генерального прокурора України № 12дк від 07 листопада                         2014 року, за неналежне виконання службових обов`язків, порушення Присяги працівника прокуратури, скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури, військового прокурора Чернігівського гарнізону Центрального регіону України радника юстиції ОСОБА_1 , було звільнено із займаної посади з позбавленням класного чину «радник юстиції», присвоєного наказом Генерального прокурора України від                             15 серпня 2012 року № 1011к.
08 жовтня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави 97 440 грн. На строк до 27 листопада 2014 року покладено обов`язки підозрюваного: прибувати до слідчого із встановленою періодичністю; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзду з України і в`їзд в Україну; утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілими у кримінальному провадженні.
З 08 жовтня 2014 року до 10 жовтня 2014 року позивач утримувався в слідчому ізоляторі м. Києва.    
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року було продовжено строк дії обов`язків, покладених ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 жовтня 2014 року на ОСОБА_1 , а саме, прибувати до слідчого із встановленою ним періодичністю; не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілими у кримінальному провадженні. Строк дії обов`язків, покладених судом, продовжити на два місяці, а саме, з 28 листопада 2014 року по 26 січня 2015 року включно.
З 25 вересня 2014 року по 07 листопада 2014 року, на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва та постанови прокурора Генеральної прокуратури України проводились негласні слідчі (розшукові) дії щодо позивача, зокрема, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (контроль за телефонними розмовами і зняття інформації з каналів зв`язку), установлення місця знаходження радіоелектронного засобу, аудіо-відео контроль особи (негласна фіксація та обробка із використанням технічних засобів розмов позивача або інших звуків, рухів, дій, пов`язаних з його діяльністю або місцем його перебування), та аудіо-відео контроль місця, візуальне спостереження з використанням спеціальних технічних засобів для спостереження за позивачем (відеозапису, фотографування), а також контроль за вчиненням злочину.
19 грудня 2014 року позивачу було оголошено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України.
29 грудня 2014 року прокурором Генеральної прокуратури України було затверджено обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчинені злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, який направлено до суду.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року було накладено арешт на майно позивача, зокрема, домоволодіння в с. Саливонки Васильківського району Київської області (будинок та земельна ділянка), автомобіль МАZDA 3, 2005 року випуску.
23 жовтня 2014 року слідчим Генеральної прокуратури України визнані речовими доказами вилучені у позивача мобільні телефони у кількості 3 одиниці та визначено місце їх зберігання - у матеріалах кримінального провадження.
З січня 2014 року по липень 2019 року Генеральною прокуратурою України здійснювалось обвинувачення щодо ОСОБА_1 під час розгляду кримінального провадження Деснянським районним судом м. Чернігова.    
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2015 року було продовжено дію обов`язків, покладених на ОСОБА_1 у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави, до 20 лютого 2015 року.  
З постанови про відмову прокурора від підтримання державного обвинувачення від 19 липня 2019 року вбачається, що постановлено відмовитись від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні № 42014000000000947, у зв`язку із не підтвердженням пред`явленого ОСОБА_1 обвинувачення в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди за частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу  України.
Ухвалою   Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 липня 2019 року, кримінальне провадження № 42014000000000947 в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 Кримінального кодексу України, було закрито на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 у вигляді застави скасовано. Повернуто ОСОБА_1 48 720 грн застави, внесеної ним 29 вересня 2014 року, повернуто ОСОБА_1 48 720 грн застави, внесеної ним 09 жовтня 2014 року.  
Згідно з висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС від 15 квітня 2020 року № 19/23/2/2/16-СЕ/20: 1. Ситуація, що досліджується (незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 ), є психотравмувальною для ОСОБА_1 .                                             2. ОСОБА_1 завдано моральної шкоди умовами ситуації, що досліджується (незаконне кримінальне переслідування ОСОБА_1 ).                    3. За умов визнання судом заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, орієнтовний розмір його грошової компенсації може становити: за умов ситуації, коли спричинювач шкоди не мав можливості правильно оцінити ситуацію, прийняти правильне рішення та реалізувати його - 0 МЗП; за умов ситуації, коли спричинювач шкоди не мав можливості передбачити розвиток подій (не був проінформований відповідним чином), але мав можливість правильно оцінити ситуацію, прийняти правильне рішення та реалізувати його - 22,5 МЗП (або у грошовому еквіваленті, на момент складення даного висновку експертного дослідження, - 106 267,5 грн); за умов ситуації, коли спричинювач шкоди був проінформований відповідним чином щодо незначної вірогідності виникнення та розвитку ситуації, але мав можливість правильно прийняти рішення і реалізувати його - 45 МЗП (або у грошовому еквіваленті, на момент складення даного висновку експертного дослідження, - 212 535 грн); за умов ситуації, коли спричинювач шкоди мав можливість (був проінформований відповідним чином) правильно оцінити та передбачити високу вірогідність виникнення та розвитку ситуації, прийняти правильне рішення та реалізувати його - 67,5 МЗП (або у грошовому еквіваленті, на момент складення даного висновку експертного дослідження, - 318 802,5 грн); за умов ситуації, коли спричинювач шкоди був достовірно поінформований, мав можливість правильно оцінити ситуацію та передбачити наслідки своєї діяльності, прийняти правильне рішення та реалізувати його - 90 МЗП (або у грошовому еквіваленті, на момент складення даного висновку експертного дослідження, - 425 070 грн). Рішення щодо визначення грошового розміру компенсації завданих ОСОБА_1 моральних страждань є прерогативою суду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги  ОСОБА_1 таОфісу Генерального прокурора підлягають частковому задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення апеляційного суду відповідають не у повній мірі.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди 
 
Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).
 
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
 
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
 
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати(пункт 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).
 
Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.
 
Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР). 
 
Статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
 
Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
 
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
 
Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
 
Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
 
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
 
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
 
Аналіз змісту доводів касаційної скарги свідчить про те, що Офіс генерального прокуратура погоджується, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди у спірних правовідносинах, проте не погоджується із визначеним судами розміром такого відшкодування.
 
Разом із тим, на думку Верховного Суду, у справі, яка переглядається, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визначення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом, та встановив такий розмір саме на рівні 750 000 грн. 
 
Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у вказаному розмірі, апеляційний суд врахував всі чинники та обставини, передбачені положеннями статті 23 ЦК України, а саме: обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, обмеження вільного пересування, які в сукупності безумовно свідчать про наявність душевних хвилювань, що зумовили порушення, в тому числі, звичного способу життя, призвели до погіршення життєвих зв`язків та ділової репутації, стосунків із соціальним оточенням, у результаті чого ухвалив законне судове рішення, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності.
 
У зв`язку із цим є безпідставними доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про необґрунтоване завищення апеляційним судом розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки її розмір визначено з урахуванням встановлених у справі обставин та вимог закону.

Доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокуратура цих висновків не спростовують, а зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень відповідно до положень статті 400 ЦПК України.
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
 
Щодо вирішення вимог про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням в межах кримінального провадження юридичної допомоги, у розмірі 50 000 грн
 
Положеннями пункту 4 статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
 
Порядок застосування зазначеного вище Закону визначено Положенням про застосування Закону України "Про порядок відшкодування   шкоди,  завданої   громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції,      Генеральної  прокуратури   та Міністерства фінансів України від 04.03.96 р. N 6/5/3/41 (далі - Положення). 
 
Абзацем 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94 ВР, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату)  за  участь  адвоката  у  справі,  написання касаційної і наглядної скарги,  а  також  внесені  ним  в  рахунок оплати витрат   адвоката   у  зв`язку  з  поїздками  у  справі  до касаційної та наглядної інстанції.
Вимоги до законності й обґрунтованості судового рішення передбачені частиною першою статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).
Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно із пунктами 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Таким чином, вмотивованість судового рішення є свідченням того, що: доводи та міркування сторін (учасників) судового процесу були належним чином оцінені та враховані або відхилені судом на підставі конкретно визначених мотивів; усім зібраним у справі доказам (зібраним судом або поданим учасникам справи) було надано належну правову оцінку; надано обґрунтування прийняття (врахування) та відхилення кожного доказу; наведені норми права, якими урегульовані спірні правовідносини, з наданням обґрунтування того, чому ті чи інші правові норми мають бути застосовані у конкретній спірній ситуації, враховуючи попередні два пункти.
Не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).
У пунктах 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 передбачено, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення ЄСПЛ.
Скасовуючи рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування суми, сплаченої за надану в межах кримінального провадження юридичну допомогу, та частково задовольняючи позовні вимоги у вказаній частині, апеляційний суд  стягнув на відшкодування сплаченої позивачем суми 50 000 грн.
 
Разом із цим, в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції взагалі не навів розрахунків вказаної суми, не зробив достатнього правового обґрунтування наявності підстав для застосування принципу неспівмірності сплаченої суми за надану юридичну допомогу, не роз`яснив, чи є підставними та в якій частині доводи прокурора щодо необґрунтованості сплаченої позивачем суми.
 
Визначаючи розмір відшкодування витрат на юридичну допомогу, понесену при розгляді кримінальної справи, апеляційний суд належним чином не навів мотивів свого судового рішення в цій частині, обмежив розмір відшкодування сумою у 50 000 грн, посилаючись лише на загальні та абстрактні висновки щодо необхідності застосування засад розумності, виваженості та справедливості, не зазначивши відповідні правові підстави такого обмеження та, фактично, не визначивши норми права, які регулюють питання відшкодування витрат на правову допомогу, понесену в межах кримінального провадження, та питання можливості обмеження/зменшення такого відшкодування.
 
При цьому слід ураховувати, що вирішення питання щодо обмеження/зменшення розміру відшкодування витрат у всякому разі можливе лише після дослідження питання щодо обґрунтованості загальних вимог про таке відшкодування та визначення повного розміру такого відшкодування, чого судом апеляційної інстанції зроблено не було.  
 
Також необхідно приймати до уваги, що передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94 ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Враховуючи наведене, висновки суду апеляційної інстанції про стягнення 50 000 грн на відшкодування витрат на юридичну допомогу не можна вважати обґрунтованими.
У силу наданих процесуальним законом повноважень, суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати, або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, у зв`язку з чим суд касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити власне рішення.
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановлені у повній мірі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 000 грн у відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні.  
 
Справу в частині вирішення позовних вимог відшкодування сплаченої суми у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні слід направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на проведення психологічної експертизи та експертизи відеофайлів
 
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судами попередніх інстанцій встановлена відсутність достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення оплати за проведення психологічної експертизи та експертизи відеофайлів.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої  Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
 
При таких обставинах суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування судових витрат у цій частині.
 
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
Щодо вирішення питання про відшкодування судових витрат на правову допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
 
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства                                     є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати  на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. 
 
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. 

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом,  а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
 
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
 
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
 
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
 
Для цілей розподілу судових витрат:
 
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
 
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів                      у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
 
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
 
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
 
Звертаючись до суду апеляційної інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, позивач просив покласти на відповідачів витрати позивача на професійну правничу допомогу та витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, та стягнути з відповідачів на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн та витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, в сумі 202,40 грн, а всього в сумі 15 202,40 грн.
Встановлено, що на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу на стадії апеляційного провадження суду було надано копію договору про надання правової допомоги від 12 квітня 2016 року № 3/38/2016, опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Подосіновим А. О. та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги позивачу у даній справі,   завдання (доручення) № 6 від 01 лютого 2021року до договору про надання правової допомоги від 12 квітня 2016 року № 3/38/2016.
За домовленістю сторін, відповідно до актів № 9 від 31 березня 2021 року та № 12 від 05 липня 2021 року, вартість такої професійної правничої допомоги складає 15 000 грн,яку позивач має сплатити адвокату.
Встановлено, що адвокат Подосінов А. О. здійснив витрати в сумі 254,40 грн, необхідні для надання правничої допомоги, що підтверджується належними та допустимими доказами.
Під час розгляду апеляційним судом заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі клопотань від сторін про зменшення розміру витрат позивача на правничу допомогу у зв`язку з їх неспівмірністю не надходило.  
З огляду на викладене, апеляційний суд, враховуючи вказані норми права, оцінивши належні та допустимі докази, подані сторонами, встановивши, що позивачем при поданні заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат були дотримані приписи частини восьмої статті 141 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку 15 000 грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, а також 254,40 грн в рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою поштових послуг.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).
 
Разом із цим, на думку колегії суддів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи 27 вересня 2021 року додаткову постанову у справі, необґрунтовано відмовив у збільшенні визначеного додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2021 року розміру відшкодування витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, пославшись на те, що додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2021 року не було предметом апеляційного перегляду.  
 
Зазначений висновок апеляційного суду є помилковим та зроблений з неправильним застосуванням норм процесуального права з огляду на таке.
Згідно з частинами першою, третьою статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України встановлено обов`язок суду апеляційної чи касаційної інстанції змінити розподіл судових витрат, якщо такий суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове. 
У відповідності до пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При таких обставинах, Чернігівський апеляційний суд, змінивши своєю постановою рішення суду першої інстанції, повинен був, у відповідності до приписів частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, змінити здійснений місцевим судом розподіл судових витрат, поклавши такі витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. І при цьому не має жодного значення,  яким судовим рішенням здійснено розподіл судових витрат судом попередньої інстанції - основним чи додатковим.
Апеляційний суд на вказане належної уваги не звернув, не врахував, що додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 лютого 2021 року є невід'ємною складовою основного рішення, та, змінивши рішення суду першої інстанції, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні заяви про зміну розподілу судових витрат, понесених в суді першої інстанції.
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Враховуючи, що апеляційним судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення питання про розподіл судових витрат, з огляду на те, що питання щодо розміру задоволених позовних вимог                         ОСОБА_1 остаточно у цій справі ще не вирішено, додаткова постанова Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року в частині відмови змінити розподіл судових витрат підлягає скасуванню з направленням справи в частині розподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції, на новий розгляд до апеляційного суду. 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги  ОСОБА_1 , подані представником - адвокатом Подосіновим Андрієм Олександровичем, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року та додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року задовольнити частково.
 
Касаційні скарги Офіса Генерального прокурора на постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року, додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року задовольнити частково. 
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року (в незміненій частині) тапостанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2021 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року в частині вирішення вимог щодо відшкодування витрат на проведення психологічної експертизи та експертизи відеофайлів залишити без змін.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 01 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1  про відшкодування суми, сплаченої в межах кримінального провадження у зв`язку з наданням юридичної допомоги,та в частині збільшення розміру загальної суми відшкодування скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року в частині стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 254,40  грн в рахунок відшкодування понесених судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції залишити без змін.
Додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року в частині відмови змінити розподіл судових витрат, понесених в суді першої інстанції, скасувати.
Справу в частині розподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції, направити на новий розгляд до апеляційного суду. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов