Постанова
Іменем України                                      
 
26 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 344/5091/16-ц
провадження № 61-16354 св 21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
представник позивача - адвокат Широких Юлія Валеріївна, 
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Мачкур Антоніна Анатоліївна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Юлії Валеріївни, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2021 року у складі судді Бабій О. М. 
та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 серпня 
2021 року у складі колегії суддів: Горейко М. Д., Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Мачкур А. А., про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання незаконним та скасування державного акта на право приватної власності на землю, повернення земельної ділянки. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 1958 року він разом 
зі своїми батьками був зареєстрований та фактично проживав у будинку 
АДРЕСА_1 . Приватизувати даний житловий будинок не було технічної можливості, оскільки він був визнаний аварійним і непридатним для проживання. 
Він неодноразово звертався до Івано-Франківської міської ради із заявами про надання дозволу на реконструкцію або будівництво нового будинку
та приватизацію земельної ділянки, за результатами розгляду яких рішенням Івано-Франківської міської ради від 23 жовтня 2001 року № 423 йому надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку, 
а рішенням Івано-Франківської міської ради від 18 грудня 2001 року № 507 - затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації й передано 
йому у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0537 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, й 23 січня 2002 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ІФ № 041901. 
У 1996 році він разом із сім`єю переїхав до Чеської Республіки на роботу,
з серпня 2001 року на територію України не повертався. Виготовленням технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленням державного акта займалась його дружина - ОСОБА_3 на підставі виданої ним довіреності з правом підпису. Тобто після набуття земельної ділянки у власність він не проводив із нею жодних дій, у тому числі не здійснював на ній будівництво, 
не відчужував її. 
Повернувшись в Україну у 2015 році, його дружина ОСОБА_3 дізналася, що на цій земельній ділянці, яка фактично використовувалася третіми особами, споруджено будинок. У 2016 році, повернувшись на більш тривалий час, ОСОБА_3 , діючи від його імені та в його інтересах, звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення невідомими особами протиправних дій щодо земельної ділянки, а також за правовою допомогою. 
Згодом ОСОБА_3 стало відомо, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 .
У квітні 2016 року Управління Держгеокадастру в м. Івано-Франківську 
на адвокатський запит його представника надало копії технічної документації щодо вказаної земельної ділянки, з яких убачається, що вона належить ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІФ 15/02-008660 від 04 лютого 2002 року, який був виданий після укладення 30 січня 2002 року договору дарування земельної ділянки серії АЕР № 004737, укладеного начебто між ним 
і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Мачкур А. А.
Про існування указаного договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року йому стало відомо у квітні 2016 року, так як із серпня 2001 року він не повертався в Україну. 
Підставою визнання недійсним оспорюваного правочину зазначав те, 
що він вчинений за його відсутності (на момент підписання договору
він перебував поза межами України) та без відповідного волевиявлення (договір підписано іншою особою). 
Крім того, у графі «Підписи сторін» - не зазначено прізвищ, імен 
та по батькові прописом осіб, які уклали цей договір. Він не перебував 
у якихось близьких відносинах із ОСОБА_2 , а тому укладення між ними договору дарування дороговартісного нерухомого майна - земельної ділянки, є абсолютно беззмістовним. 
Державний акт на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 на підставі цього договору, як наслідок, слід визнати незаконним та скасувати, а земельну ділянку по 
АДРЕСА_1 повернути у його власність.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року серії АЕР 
№ 004734, укладений між ним і ОСОБА_2 , посвідчений 
приватним нотаріусом Мачкур А. А.; визнати незаконним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю 
серії ІФ 15/02-008660, виданий ОСОБА_2 04 лютого 2002 року; повернути йому у власність земельну ділянку, площею 0,0537 га 
для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 01 серпня 2017 року за клопотанням сторони позивача у вказаній справі призначено судову почеркознавчу експертизу (а. с. 193-194, т. 1). 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін (а. с. 237-238, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 13 грудня 2018 року за клопотанням сторони відповідача у справі призначено повторну судову почеркознавчу експертизу (а. с. 133-134, т. 2).
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 лютого 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Шургот О. В. задоволено, ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 13 грудня 2018 року скасовано, направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 181-187, т. 2).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 07 березня 2019 року задоволено самовідвід судді Пастернак І. А. 
у вказаній справі (а. с. 199, т. 2).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 11 березня 2019 року у складі судді Бабій О. М. прийнято 
до провадження зазначену справу та призначено підготовче засідання
(а. с. 201-203, т. 2). 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 07 червня 2019 року в задоволенні клопотань представників відповідача та третьої особи про призначення у справі комісійної судово-почеркознавчої експертизи та повторної судово-почеркознавчої експертизи, відповідно, відмовлено (а. с. 58-64, т. 3). 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 06 жовтня 2020 року в задоволенні клопотання третьої особи 
про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи відмовлено (а. с. 196-199, т. 3). 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 08 червня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування підстав та обставин, передбачених статтею 48 ЦК Української РСР 1963 року, чинного на час спірних правовідносин, для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, і, зокрема, відсутності волевиявлення дарувальника (позивача). 
Бездоказові доводи ОСОБА_1 про відсутність його підпису 
на оспорюваному правочині спростовуються висновком експерта 
від 08 лютого 2021 року № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, складеним судовим експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Тутецькою Н. В., згідно з яким підпис у графі «Даруватель» та підписи від імені ОСОБА_1 у реєстрі «№ Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік» виконані ОСОБА_1 , який з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності судом визнано найбільш достовірним доказом. 
Районний суд дослідив інші два висновки експертів від 30 листопада 
2017 року № 834/835/17-22 і від 25 квітня 2018 року № 9049, та, надавши 
їм належну правову оцінку у розумінні статті 110 ЦПК України, 
й не погодився з ними.
Крім того, доказів, які б давали змогу встановити обставини перетину ОСОБА_1 державного кордону України у 2002 році, позивач не надав.
Районним судом ураховано й те, що ОСОБА_1 за весь час розгляду справи до суду не з`явився, відібрання у нього експериментальних зразків підпису не відбулося. При цьому, заперечуючи проти його явки, представники останнього вказували на його хворобу, однак доказів цього надано не було.
З огляду на висновок суду про відмову в позові з підстав недоведеності порушення прав позивача позовна давність, про яку заявлено відповідачем, застосуванню не підлягає. Посилається у цій частині на відповідний висновок Великої Палати Верховного Суду.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 серпня 
2021 рокуапеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Шургот О. В. , залишено без задоволення, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 червня 2021 року - без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції вірно з`ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна правова оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи 
та ґрунтуються на нормах діючого законодавства. 
При укладенні оспорюваного правочину приватним нотаріусом Мачкур А. А. було встановлено осіб, які підписали цей договір, перевірено їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 земельної ділянки. Належних доказів 
за стандартом доказування «поза розумним сумнівом», які б дозволяли суду дійти іншого висновку, матеріали справи не містять (постанова 
Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі 
№ 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 
Апеляційний суд також зазначив, що районний суд обґрунтовано врахував роз`яснення, надані судам у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», надав правову оцінку кожному з трьох висновків експертів, застосувавши при цьому баланс вірогідностей, а також належним чином мотивував своє судове рішення. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Широких Ю. В., посилаючись 
на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення таухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду, а також належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу 
№ 344/5091/16-ц із Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги 
та доданих до неї документів. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У листопаді 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Ю. В., від приватного нотаріуса Мачкур А. А., в якому остання заявила клопотання про закриття касаційного у справі за вказаною касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2022 року відмовлено 
у задоволенні клопотання приватного нотаріуса Мачкур А. А. про закриття касаційного провадження. Справу призначено до судового розгляду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Ю. В., мотивована тим, що судами не враховано правові висновки Верховного Суду у подібних справах, зокрема, щодо оцінки висновку судової-почеркознавчої експертизи на предмет її достовірності та допустимості, 
як доказу та обраного позивачем способу захисту. 
Судами попередніх інстанцій помилково взято до уваги висновок експерта від 08 лютого 2021 року № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, оригінал якого відсутній 
у матеріалах справи, який є недопустимим доказом, оскільки експертиза проведена не на підставі ухвали суду або на замовлення учасника справи (частина третя статті 102 ЦПК України), а на підставі постанови дізнавача Євченко В. О. від 20 січня 2021 року про призначення 
судової почеркознавчої експертизи, винесеної у кримінальному провадженні № 12016090010001148. При цьому експертиза проведена 
за копіями документів, які містять неправдиву інформацію. 
Вказує, що факт належності, достовірності та допустимості висновку експерта від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22 за результатами проведення судової-почеркознавчої та судово-технічної експертизи встановлено в постанові Івано-Франківського апеляційного суду 
від 18 лютого 2019 року у цій справі за наслідками перегляду ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 грудня 
2018 року про призначення повторної почеркознавчої експертизи 
за клопотанням сторони відповідача. 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення суду першої інстанції, 
не надав оцінки доводам апеляційної скарги, не відреагував на порушення судом першої інстанції процедури дослідження доказів.
Звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України 
від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. Належним способом захисту прав власника майна, що є предметом неукладеного (не підписаного) договору у такому випадку є звернення 
з позовом про усунення перешкод у користуванні належним майном або про повернення такого майна як безпідставного набутого. 
На час звернення ОСОБА_1 до суду існувала усталена судова практика щодо обрання способу захисту у подібних справах, а зміна практики, коли позивач у силу вимог процесуального законодавства не міг змінити предмет позову, не повинна позбавляти його можливості захистити свої порушені права. 
Позовна вимога про повернення ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, площею 0,0537 га є ефективним способом захисту та підлягає задоволенню.
 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу 
 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного 
Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від приватного нотаріуса 
Мачкур А. А., в якому вказується, що оскаржувані судові рішення 
є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. 
Сам по собі факт виготовлення висновку експерта не на замовлення учасників справи та не на підставі ухвали суду про призначення експертизи не нівелює такий висновок як письмовий доказ і не виключає можливість його долучення та надання йому відповідної оцінки. Позивач протягом усього часу розгляду справи категорично заперечував проти призначення повторної чи комплексної експертизи. 
Подана позивачем обмінна карта-направлення, яка начебто є доказом його відсутності на території України в момент підписання оспорюваного договору (30 січня 2002 року), не може бути доказом у розумінні статей 77-80 ЦПК України, оскільки бланк карти виготовлено типографським методом друку лише в 2005 році.
Вільні зразки підпису повинні відповідати об`єкту, який досліджується, 
у тому числі за часом його виконання (2002 рік). Водночас, серед документів наданих для дослідження експерту Заблоцькому І. Є. у 2017 році (висновок експерта від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22) були: екзаменаційна картка водія від 1989 року (за тринадцять років 
до укладення оспорюваного правочину), договір купівлі-продажу 
від 27 грудня 1993 року на німецькій мові (за вісім років до укладення оспорюваного правочину), поліс ОСОБА_1 від 01 квітня 1997 року
(за п`ять років до укладення оспорюваного правочину) та довіреність ОСОБА_1 , посвідчена 03 жовтня 2013 року (через одинадцять років після укладення оспорюваного правочину). При цьому усі документи, що були досліджені цим експертом, надані виключно представниками позивача.
Бездоказовими є твердження заявника касаційної скарги про те, 
що експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 відбиралися у нього компетентним судом Чеської Республіки із застосуванням спеціальної процедури на підставі доручення районного суду, оскільки в матеріалах справи відсутнє відповідне доручення та/або будь-яке інше листування
із компетентним органом у порядку, встановленому ЦПК України або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 
У грудні 2021 року до Верховного Суду також надійшов відзив 
від ОСОБА_2 на касаційну скаргу, в якому зазначається 
про необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Ю. В., а тому просить залишити її без задоволення. 
Вказує, що оригінал державного акта на право приватної власності земельної ділянки має знаходиться у власника ділянки, натомість оригінал виданого ОСОБА_1 державного акта знаходиться у справі приватного нотаріуса та оглядався у судовому засіданні. тому вважає безпідставними твердження позивача про те, що він не підписував оспорюваний договір дарування земельної ділянки. Крім того, у суді першої інстанції були допитані свідки, одні з яких підтвердили факт перебування ОСОБА_1 
у день вчинення нотаріальної дії в місті Івано-Франківську, інші - що між ним і позивачем здійснені дії щодо спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 
від 23 жовтня 2001 року № 423 ОСОБА_1 надано дозвіл 
на реконструкцію індивідуального житлового будинку, розташованого 
по АДРЕСА_1 , при умові відшкодування залишкової вартості існуючого будинку; зобов`язано 
ОСОБА_1 у місячний термін оформити право на користування земельною ділянкою, а також виготовити проєкт і погодити його у міському управлінні архітектури і містобудування (а. с. 15 зворот, т. 1).
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 
від 18 грудня 2001 року № 507 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,0537 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 (а. с. 19, т. 1).
23 січня 2002 року ОСОБА_1 видано державний акт на право приватної власності на землю площею 0,0537 га серії І-ІФ №041901 (а. с. 21, т. 1).
30 січня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,0537 га, розташованої 
на території 
АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, серії АЕР № 004734, посвідченого приватним нотаріусом Мачкур А. А., зареєстрованого в реєстрі за № Д-76 
(а. с. 22, т. 1).
04 лютого 2002 року ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку площею 0,0537 га 
серії ІФ 15/02-008660 (а. с. 23, т. 1).
За даними інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 лютого 2016 року № 52606895 та від 07 квітня 2021 року № 251616331, 15 лютого 2008 року
за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на домоволодіння 
по АДРЕСА_1 (а. с. 11-12, т. 1; 
а. с. 73-74, т. 4).
В Єдиному реєстрі заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна 
№ 7007490 наявний запис про заборону відчуження земельної ділянки кадастровий номер 2610100000030020338, по АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 . Підстава обтяження - договір іпотеки від 11 квітня 2008 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 .
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22, складеного експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Заблоцьким І. Є., способи технічного відтворення підпису від імені 
ОСОБА_1 у графі «Підписи сторін» навпроти слова «Даруватель» 
у договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, а також двох підписів від імені ОСОБА_1 у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документу» реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Мачкур А. А. (на арк. 13 реєстру «Д» том 1 за 2002 рік, записи Д-76, Д-77 
та Д-78) не застосовувались. Ці підписи виконано рукописним способом, без попередньої підготовки до їх виконання та використання технічних засобів відтворення. Підпис від імені ОСОБА_1 у зазначених графах документів виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням 
якомусь справжньому підпису ОСОБА_1 з попереднім тренуванням 
(а. с. 203-226, т. 1).
У висновку експерта № 9049 за заявою Мачкур А. А. щодо проведення почеркознавчої експертизи, складеного 25 квітня 2018 року експертом Незалежного інституту судових експертиз Панчошнік І. З., зазначено, 
що встановити, чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 , електрографічні зображення яких містяться у графі «Даруватель» в електрофотокопії двох примірників договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Мачкур А. А. від 30 січня 2002 року 
та зареєстрованих у реєстрі за № Д-76, ОСОБА_1 або іншою особою, 
не виявилось можливим з причин, наведених у дослідницькій частині висновку (зокрема експерт не зміг встановити походження розбіжностей ознак у зв`язку зі значною варіаційністю наданих для порівняння зразків підпису ОСОБА_1 (чи являються вони варіантами ознак підпису 
ОСОБА_1 , що не проявилися у досліджуваних підписах або є результатом прояву почеркової навички іншої особи). Щодо встановлених збіжностей, 
то при наявності вказаних розбіжностей, вони не дають підстави не тільки для категоричного, але навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність. Виявити більшу кількість збіжних ознак не вдалося по причині малого об`єму графічного матеріалу, що міститься у досліджуваних підписах (а. с. 28-36, т. 2).
Відповідно до висновку експерта від 08 лютого 2021 року № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, складеного судовим експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Тутецькою Н. В., проведеного у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 березня 2016 року за № 12016090010001148, підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР № 004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені ОСОБА_1 
у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані ОСОБА_1 (а. с. 7-13, т. 4).
З довідки Адміністрації Державної прикордонної служби України 
від 07 червня 2015 року № 55/838 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 24 січня 2013 року в`їхав на територію України, 
а 14 лютого 2013 року - виїхав (а. с. 131, т. 1).
У листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 19 травня 2016 року роз`яснено, 
що інформація про осіб, які перетнули державний кордон України, зберігається у базі даних протягом п`яти років (а. с. 130, т. 1).
За даними довідки Клініки внутрішніх хвороб 1-го медичного факультету Університету ім. Карла та Центрального військового госпіталю Праги 
від 22 серпня 2016 року про амбулаторне обстеження, 30 січня 2002 року ОСОБА_1 пройшов обстеження у Центральному військовому госпіталі 
(а. с. 50, 51, т. 2).
В обмінній карті-направленні на дослідження, надання допомоги, лікування Центрального військового госпіталю Праги від 30 січня 2002 року 
ОСОБА_1 встановлено діагноз гострий бронхіт (а. с. 52, 53, т. 2).
У грудні 2018 року представник ОСОБА_2 - адвокат Павликівська Г. М., подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 127-129, т. 2)
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених 
частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Ю. В., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої 
або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, 
що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання 
про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи 
чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної 
в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи 
на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Звертаючись до суду з позовом у цій справі, підставою визнання недійсним оспорюваного правочину  ОСОБА_1 зазначав те, що він вчинений за його відсутності (на момент підписання договору він перебував поза межами України) та без відповідного волевиявлення (договір підписано іншою особою). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року 
у справі № 145/2047/16-ц, провадження № 14-499цс19, серед іншого вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис 
є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, 
а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. 
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та Перехідних Положень ЦК України, 
ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав 
і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Оскільки оспорюваний договір дарування земельної ділянки було укладено 30 січня 2002 року, спір про визнання зазначеного договору недійсним підлягає вирішенню відповідно до діючого законодавства, яке було чинним на момент його укладення, тобто ЦК Української РСР 1963 року (у редакції станом на 30 жовтня 1999 року).
За змістом статті 4 ЦК Української РСР 1963 року цивільні права і обов`язки виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Статтею 41 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, що угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво-або багатосторонніми (договори).
Згідно з частиною першою статті 243 ЦК Української РСР 1963 року 
за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. 
Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають 
(частина друга статті 44 ЦК Української РСР 1963 року).
Частиною першою статті 45 ЦК Української РСР 1963 року встановлено, 
що недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено 
в законі. 
Відповідно до статті 48 ЦК Української РСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість 
у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Право власності (право оперативного управління) у набувача майна 
за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР 
1963 року).
Аналогічну за своєю суттю конструкцію збережено і в статтях 202, 203, 215, 334, 717 ЦК України 2004 року. 
Згідно зі статтею 43 Закону України «Про нотаріат», у редакції станом 
на 29 листопада 2000 року, при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Встановлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які виключають будь-які сумніви щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.
Частинами першою та другою статті 45 Закону України «Про нотаріат», 
у редакції станом на 29 листопада 2000 року передбачено, що при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано 
за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним.
Таким чином, посвідчення нотаріусом угоди дарування земельної ділянки 
не може бути здійснено за відсутності сторони договору, зокрема дарувальника. При цьому нотаріально посвідчувані угоди, підписуються 
у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.
У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, 
що 30 січня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування земельної ділянки, площею 0,0537 га, розташованої на території АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, серії АЕР № 004734, посвідченого приватним нотаріусом Мачкур А. А., зареєстрованого в реєстрі за № Д-76 (а. с. 22, т. 1).
04 лютого 2002 року на підставі вказаного договору ОСОБА_2 видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку серії ІФ 15/02-008660 (а. с. 23, т. 1).
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 належить домоволодіння по АДРЕСА_1 
на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15 лютого 2008 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (а. с. 11, т. 1).
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 
81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися 
на припущеннях.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала 
на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип 
не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження 
№ 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені 
у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
На підтвердження своїх вимог і заперечень сторонами неодноразово заявлялися клопотання про призначення у цій справі судово-почеркознавчих експертиз, а також надавалися й інші докази, у тому числі висновки експертів за наслідками проведення відповідних експертиз.
Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи документів від 30 листопада 2017 року № 834/835/17-22, складеного експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Заблоцьким І. Є., способи технічного відтворення підпису від імені 
ОСОБА_1 у графі «Підписи сторін» навпроти слова «Даруватель» 
у договорі дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, а також двох підписів від імені ОСОБА_1 у графі «Розписка в одержанні нотаріально оформленого документу» реєстру нотаріальних дій приватного нотаріуса Мачкур А. А. (на арк. 13 реєстру «Д» том 1 за 2002 рік, записи Д-76, Д-77 
та Д-78) не застосовувались. Ці підписи виконано рукописним способом, без попередньої підготовки до їх виконання та використання технічних засобів відтворення. Підпис від імені ОСОБА_1 у зазначених графах документів виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням 
якомусь справжньому підпису ОСОБА_1 з попереднім тренуванням 
(а. с. 203-226, т. 1).
У висновку експерта № 9049 за заявою Мачкур А. А. щодо проведення почеркознавчої експертизи, складеного 25 квітня 2018 року експертом Незалежного інституту судових експертиз Панчошнік І. З., зазначено, 
що встановити, чи виконані підписи від імені ОСОБА_1 , електрографічні зображення яких містяться у графі «Даруватель» в електрофотокопії двох примірників договору дарування земельної ділянки від 30 січня 2002 року, посвідчених приватним нотаріусом Мачкур А. А. від 30 січня 2002 року 
та зареєстрованих у реєстрі за № Д-76, ОСОБА_1 або іншою особою, 
не виявилось можливим з причин, наведених у дослідницькій частині висновку (зокрема експерт не зміг встановити походження розбіжностей ознак у зв`язку зі значною варіаційністю наданих для порівняння зразків підпису ОСОБА_1 (чи являються вони варіантами ознак підпису 
ОСОБА_1 , що не проявилися у досліджуваних підписах або є результатом прояву почеркової навички іншої особи). Щодо встановлених збіжностей, 
то при наявності вказаних розбіжностей, вони не дають підстави не тільки для категоричного, але навіть для імовірного позитивного висновку про тотожність. Виявити більшу кількість збіжних ознак не вдалося по причині малого об`єму графічного матеріалу, що міститься у досліджуваних підписах (а. с. 28-36, т. 2).
Відповідно до висновку експерта від 08 лютого 2021 року № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, складеного судовим експертом Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Тутецькою Н. В., проведеного у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 березня 2016 року за № 12016090010001148, підпис в графі «Даруватель» у договорі дарування земельної ділянки серії АЕР № 004734 від 30 січня 2002 року та підписи від імені ОСОБА_1 
у реєстрі № Д том 1 для реєстрації нотаріальних дій на 2002 рік виконані ОСОБА_1 (а. с. 7-13, т. 4).
Під час указаного дослідження судовий експерт Тутецька Н. В. окрім наявних у матеріалах справи документів у якості порівняльного матеріалу використовувала також документи, які були зібрані органом досудового розслідування в державних установах у які ОСОБА_1 особисто звертався за отриманням державних послуг у період наближений до дати укладення оспорюваного договору дарування (2000 та 2001 роки).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили 
і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 
1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз`яснено, що у випадках, коли в справі щодо одного й того 
ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок.
Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанції 
у відповідності до вимог статей 77-78 ЦПК України встановили фактичні обставини справи, у сукупності проаналізували надані докази (висновки експертів за наслідками проведення почеркознавчих експертиз 
із урахуванням пояснень сторін, показань свідків й інших письмових доказів), дійшли правильного висновку, що позивач усупереч вимогам статей 12, 81 ЦПК України не довів належними та допустимими доказами існування підстав та обставин, передбачених статтею 48 ЦК Української РСР 1963 року, для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, 
і, зокрема, відсутності волевиявлення дарувальника (позивача).
Суд першої інстанції, оцінюючи інші два висновки експертів 
від 30 листопада 2017 року та від 25 квітня 2018 року у сукупності з іншими доказами (статті 89, 110 ЦПК України), обґрунтовано не врахував
їх, вирішивши спір на підставі інших доказів у сукупності, що підтверджують факт обізнаності та згоди (волевиявлення) позивача щодо підписання оспорюваного договору дарування земельної ділянки. При цьому районний суд, урахувавши роз`яснення надані судам у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», належно мотивував підстави відхилення вказаних висновків експертів, виконавши вимоги процесуального закону у цій частині. 
Разом із цим, як уже зазначалося, у силу положень статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили
і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, а сукупність досліджених судами доказів свідчить про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 . 
Посилання касаційної скарги про те, що висновок експертизи від 08 лютого 2021 року № СЕ-19/109-21/723-ПЧ, проведеної в рамках кримінального провадження, не є допустимим доказом у цивільному процесі, 
є безпідставними, так як згідно зі статтею 76 ЦПК України такий висновок експерта є одним із доказів у цивільних справах, у тому числі письмовим доказом (стаття 95 ЦПК України), а інший учасник справи може 
її оспорювати, заявляючи клопотання про призначення іншої експертизи. Таких клопотань заявлено не було. 
Крім цього, судами вірно враховано й те, що ОСОБА_1 за весь час розгляду справи до суду не з`явився, відібрання у нього експериментальних зразків підпису не відбулося, а, заперечуючи проти його явки, представники останнього вказували на його хворобу, доказів чого надано не було.
Правильними є посилання судів і про те, що оскільки позов не доведено відсутні підстави для застосування позовної давності.
Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює - на позивача (статті 12, 81 
ЦПК України) та зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу, якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про 
її недоведення.
При цьому касаційний суд, застосувавши презумпцію правомірності правочину, не спростовану позивачем у справі, та принцип свободи договору як загальну засаду цивільного законодавства, належним чином визначивши і розподіливши тягар доведення у цій справі, врахував те, 
що з дати укладення оспорюваного договору дарування пройшло 20 років, на спірній земельній ділянці споруджено житловий будинок, які, до того ж, перебувають в іпотеці на підставі договору іпотеки від 11 квітня 2008 року, укладеного між акціонерним комерційний інноваційним банком «УкрСиббанк» і ОСОБА_2 (а. с. 73-74, т. 4).
Поза тим постановою старшого дізнавача сектору дізнання Івано-Франківського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області старшого лейтенанта поліції Євченко В. О. від 07 квітня 2021 року кримінальне провадження 
№ 12016090010001187 від 22 березня 2016 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку 
із встановленням відсутності складу кримінального правопорушення (у діях невстановлених осіб та приватного нотаріуса Мачкур А. А. не встановлено ознак вчинення кримінального проступку чи будь-яких інших правопорушень) (а. с. 109-112, т. 4).
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд ураховує, що неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновки суду ґрунтуються на припущеннях, 
а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення 
(частина шоста статті 81 ЦПК України).
Судами під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права, як і не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідні доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з ухваленими судовими рішеннями, а тому відхиляються Верховним Судом. 
При цьому порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена 
як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги щодо неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду, оскільки у наведених заявником справах та у справі, яка переглядається, різні фактичні обставини, доказування вимог і застосовані до них норми права.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 
ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони 
не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, 
на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Щодо судових витрат
 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Широких Юлії Валеріївни, залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області
від 08 червня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 30 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               І. А. Воробйова
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець