20.06.22
22-ц/812/352/22
                                                                                         Єдиний унікальний номер справи № 467/1100/20
                Провадження № 22-ц/812/352/22         
Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 червня 2022 року                           м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Калашник А.О.,
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 29 грудня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Кологривої Т.М.,, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
в с т а н о в и в:

 У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» (далі Банк) пред`явило до  ОСОБА_1 вищезазначений позов, який обґрунтовувало наступним.
12 березня 2011 рокуна підставі заяви б/н, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті www.privatbank.ua, складають договір про надання банківських послуг,  ОСОБА_2 отримала кредит, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито кредитний рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додана до позову, а ОСОБА_2 у користування надано кредитну картку. 
У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 10 900 гривень. 
Відповідно до умов сказаного договору, позичальник зобов`язалася повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору. Також зобов`язалася здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошів на кредитний рахунок щомісячними платежами у розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов вказаного кредитного договору станом на 20 липня 2020 року у відповідача виникла заборгованість по поверненню кредитних коштів у загальному розмірі 33 760 гривень 71 копійка, з яких: 
-заборгованість за простроченим тілом кредиту 25 128 гривень 11 копійок., в тому числі 0 гривень за поточним тілом кредиту;
-заборгованість за простроченими відсотками 8 632 гривень 60 копійок.
       Посилаючись на викладені обставини, Банк просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вищевказану заборгованість.
Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2021 року провадження по справі зупинено у зв`язку  із смертю відповідача ОСОБА_1 .
Наступною ухвалою суду від 21 липня 2021 року провадження по справі поновлено та 18 серпня 2021 року замінено відповідача ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 .
18 листопада 2021 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу спадкоємця ОСОБА_1 направлено претензію кредитора в порядку, передбаченому статтею 1281 ЦК України з вимогою сплатити заборгованість за кредитним договором, яку остання не виконала.
Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської областівід 29 грудня 2021 року у задоволені позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» - відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням, АТ КБ «Приватбанк» подало на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення та ухвалити постанову про задоволення їх позовних вимог в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, районний суд виходив з того, що сторони перебувають у правовідносинах, підставою виникнення яких є дійсний договір кредиту та згідно виписок наданих Банком, відповідач повністю повернула фактично отримані нею за кредитним договором кошти, внаслідок чого вона не має заборгованості за тілом кредиту перед позивачем, а заборгованість, яка зазначена Банком як прострочене тіло кредиту 25 128 гривень 11 копійок, фактично є загальною заборгованістю, до складу якої включено проценти за користування кредитом та неустойка.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими та законними.
Так, за Конституцією України, ст.4,49ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає виписаному.
Правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором регулюються положеннями Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

З матеріалів справи вбачається, і, таке встановлено судом першої інстанції, 12 березня 2011 року ОСОБА_2 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.40).
Своїм підписом, фактично погодилася з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, та що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку,  які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді та які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua.
Вказана Анкета-заява від 12 березня 2011 року містить відмітку, що ОСОБА_2 мала на меті оформити картку «депозит». 
Позивачем до Анкети-заяви додано Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.41) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини кредитного договору, проте відповідачем вказані тарифи не підписані (а.с.42-67).
Як вбачається з розрахунку, загальна заборгованість ОСОБА_2 перед Банком за кредитним договором від 12 березня 2011 року, яка утворилася станом на 20 липня 2020 року становить 33 760 гривень 71 копійка, у тому числі - за простроченим тілом кредиту - 25 128 гривень 11 копійок та заборгованість за простроченими відсотками - 8 632 гривень 60 копійок 1 752,31 грн. (а.с.7-25). 
Крім того, кредитодавець в односторонньому порядку на власний розсуд міг змінити ліміт картки, збільшивши чи зменшивши його, в залежності від договірної поведінки позичальника.
Як вбачається з довідки Банку, ОСОБА_2 починаючи з липня 2007 року за весь період кредитування, було видано п`ять карток, термін дії останньої до березня 2021 року (а.с. 39). 
15 листопада 2012 року, Банком встановлено кредитний ліміт у сумі 9 100 гривень, який був збільшений 11 серпня 2013 року до 10 900 гривень та станом на 04 квітня 2019 року ліміт зменшено та становить 0 гривень (а.с. 38). 
З виписки з особового рахунку видно, що позичальник користувалася кредитними коштами, знімаючи з картки та повертаючи періодичними платежами.
Проте, повернуті позичальником кошти Банком зараховувалися на погашення відсотків згідно штрафів Банку, а лише потім на погашення кредиту. 
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться .
За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до частини 1 статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку (частина 3 статті 1056-1 ЦК України).
В разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати проценту ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (частина 4 статті 1056-1 ЦК України), про що кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За ч.1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року №342/180/17 вбачається, що оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначається актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначається сторонами в самому договорі). Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Як слідує з наданих позивачем витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт, витягу з Умов і правил надання банківських послуг, вони не містять підпису ОСОБА_2 , а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви б/н від 12 березня 2011 року (а.с. 41).
З огляду на викладені обставини, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. 
Також підписана сторонами анкета-заява від 12 березня 2011 року не містить посилання на конкретні розміри відсотків та штрафних санкцій, що за відсутності належних доказів, які б достовірно підтверджували прийняття представлених Банком умов та тарифів відповідачем та приєднання до них, як другої сторони, до запропонованого договору. 
З урахуванням зазначеного, Банк має право на повернення фактично отриманих відповідачем за кредитним договором грошових коштів.
Аналізуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості та виписку з особового рахунку ОСОБА_2 , апеляційним судом встановлено, що при щомісячному нарахуванні процентів за користування кредитним лімітом, Банком застосовувалась відсоткова ставка 20,4% річних, 32,4% річних, 42% річних та 84% річних.
Нарахування відсотків за використання кредитними коштами за кожний наступний місяць проводилось на загальну заборгованість за попередній місяць, в тому числі і на нараховані за попередній період проценти та пеню.
Отже, заборгованість, яка зазначена Банком як прострочене тіло кредиту у розмірі 25 128 гривень 11 копійок, фактично є загальною заборгованістю, до складу якої включено не тільки тіло кредиту, а і проценти за користування кредитом та неустойка.
Нарахування у такий спосіб суперечить Умовам та положенням статті 534 ЦПК України  щодо черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями. Такий розрахунок не може бути покладено в основу визначення та стягнення кредитного боргу.
Крім того, позивачем не надано належні та допустимі докази того, що саме ці Тарифи Банку діяли на момент отримання ОСОБА_2 кредитного ліміту.
За підрахунком витрат, зробленого судом на підставі виписки з особового рахунку ОСОБА_2 встановлено, що витрати клієнтом кредитних коштів за весь період кредитування становлять 217 883 гривень 17 копійок, а сума погашення за наданим кредитом - 332 147 гривень 87 копійок.
Тобто, з урахуванням того, що позичальник не підписувала тарифи Банку, згідно яких їй нараховувалися відсотки, та штрафні санкції, вона фактично повернула всі взяті в кредит кошти, внаслідок чого заборгованість за тілом кредиту перед Банком, за вказаний період, у ОСОБА_2 була відсутня. 
А відтак, вимоги Банку до ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 (позивальника), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можуть бути задоволені, оскільки позивачем не доведено наявність боргу позичальника.
З огляду на викладене, колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що вимоги Банку не підлягали задоволенню, що вірно констатував суд І інстанції.
За такого, апеляційну скаргу Банку слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки рішення суду першої інстанції не скасовано, то відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача не підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської областівід 29 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                 П.П. Лисенко

Судді:                                                 Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

________________________________________________
Повний текст постанови складено 22 червня 2022 року.