УХВАЛА

26 травня 2022 року 
Київ
справа №640/28417/20
адміністративне провадження № К/9901/46294/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Мацедонської В.Е., Уханенка С.А.,
розглянувши у порядку спрощеного провадження як суд касаційної інстанції без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу №   640/28417/20
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року, прийняте у складі головуючого судді Кармазіна О.А.,
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого судді Бєлової Л.В., суддів: Аліменка    В.О., Єгорової Н.М.,
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
1. У листопаді 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), у якому просила:
1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України про звільнення від 15 жовтня 2020 року № 3131/к ;
1.2. визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу Міністерства юстиції України від 28 жовтня 2020 року№ 3269/к ;
1.3. поновити ОСОБА_1 на займаній посаді заступника директора департаменту - начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності науково-дослідних установ судових експертиз Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України або на посаді, яка відповідає тій посаді, з якої її протиправно звільнено, з 16 листопада 2020 року;
1.4. стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2020 по дату винесення судового рішення.
2. На обґрунтування позову позивачка зазначила, що спірним наказом її звільнено з посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону Україні «Про державну службу». Однак, на думку позивачки, вона фактично займала (суміщала) дві посади: посаду заступника директора Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України та посаду начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності науково-дослідних установ судових експертиз Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України. Натомість, як зазначає позивачка, з документів про зміну Структури та штатної чисельності апарату Міністерства юстиції України вбачається, що скорочено лише посаду заступника директора Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України, у той час, як посаду начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності науково-дослідних установ судових експертиз Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України залишено без змін, як і не змінилися його функціональні обов`язки. За таких обставин позивачка вважає, що її звільнення із займаної посади державної служби за ініціативою суб`єкта призначення без пропозиції переведення на іншу посаду державної служби в Міністерстві юстиції України є протиправним. При цьому, на переконання позивачки, єдиною метою зміни Структури та штатної чисельності апарату Міністерства юстиції України було порушення трудових прав позивачки шляхом створення штучних правових підстав для її звільнення з посади державної служби шляхом перейменування посади, яку вона займала та назва якої складалася з назв двох посад на посаду, назва якої складається із одного найменування (начальника відділу). Таким чином, як вважає позивачка, фактичні зміни, які проведені відповідачем, не скоротили посаду, яку позивачка займала до звільнення, з аналогічними функціональними обов`язками. На думку позивачки, сама лише трансформація одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.
3. У поданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та наполягав на тому, що наказ про звільнення позивачки прийнято з дотриманням вимогам статті 87 Закону, оскільки: стаття 87 Закону Україні «Про державну службу», яка є спеціальною нормою, що регулює питання припинення державної служби. При цьому, спростовуючи доводи позивачки щодо суміщення нею двох посад, відповідач звернув увагу суду на те, що додатком А Класифікатора ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 липня 2010 року№ 327 (зі змінами) (далі - Класифікатор), визначений Покажчик професійних назв робіт за кодами, згідно з яким посада «заступник директора департаменту - начальник відділу» та посада «начальник відділу (у складі управління)» є окремими посадами за своєю класифікацією.
ІІ. Установлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи.
4. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 12 березня 2020 року № 1065/к «Про призначення» ОСОБА_1 з 16 березня 2020 року призначено на посаду заступника директора департаменту - начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності НДУСЕ Департаменту експертного забезпечення правосуддя як переможця конкурсу.
5. Наказом Міністерства юстиції України від 06 грудня 2019 року № 3598/к затверджено Положення про Департамент експертного забезпечення. 
6. Наказом Міністерства юстиції України від 17 червня 2020 року № 2021/5 указане Положення викладено у новій редакції.
7. У свою чергу, наказом Міністерства юстиції України від 08 січня 2020 року затверджено Положення про відділ організаційно-управлінського забезпечення діяльності науково-дослідних установ судових експертиз Департаменту експертного забезпечення. Надалі, 28 вересня 2020 року, затверджено нову редакцію цього Положення, відповідно до пункту 1 розділу V якого відділ очолює начальник відділу, на відміну від попередньої редакції Положення, якою передбачалося, що відділ очолює заступник директора департаменту - начальник відділу.
8. Перед цим, службовою запискою директора Департаменту експертного забезпечення правосуддя від 15 вересня 2020 року на ім`я державного секретаря Міністерства юстиції України висловлена пропозиція (додатково до службової записки від 11 вересня 2020 року № 504-6-20) про те, що, враховуючи нагальну потребу у додаткових штатних одиницях Департаменту, з метою економії бюджетних коштів під час внесення змін до структури та штатного розпису апарату Міністерства юстиції, є потреба вивести посаду заступника Департаменту - начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення НДУСЕ Департаменту експертного забезпечення правосуддя та ввести посаду начальника відділу.
9. Вищезгаданою службовою запискою від 11 вересня 2020 року на ім`я Державного секретаря Міністерства директором Департаменту було доведено, що у зв`язку із реалізацією змін до Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію, внесених наказом від 03 лютого 2020 року № 337/5, яким здійснено передачу до ЦЕКК функцій експертно-кваліфікаційних комісій НДУСЕ з атестації судових експертів та розгляду питань їх дисциплінарної відповідальності, значно зросло навантаження, пов`язане з опрацюванням відповідних документів працівниками департаменту експертного забезпечення правосуддя. Враховуючи викладене, директор Департаменту просив, у зв`язку з виробничою необхідністю, під час внесення змін до структури та штатного розпису апарату Міністерства врахувати потребу у додаткових штатних одиницях Департаменту, зокрема: 1) до відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності НДУСЕ ввести посаду головного спеціаліста; до відділу організації роботи Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві ввести дві посади головних спеціалістів.
10. Наказом Міністерства юстиції України від 23 вересня 2020 року № 2940/к з 25 вересня 2020 року введено у дію Зміни до штатного розпису на 2020 рік апарату Міністерства юстиції України, якими виведено посаду заступника директора департаменту - начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності НДУСЕ та введено посаду начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності.
11. Зазначені зміни (вих. Міністерства юстиції України від 18 вересня 2020 року) попередньо, 22 вересня 2020 року, погоджені Міністерством фінансів України.
12. Наказом Міністерства юстиції України від 15 жовтня 2020 року № 3131/к «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора департаменту - начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності НДУСЕ Департаменту експертного забезпечення правосуддя з 12 листопада 2020 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців з припиненням державної служби відповідно до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
12.1. Підстави видання наказу: лист-попередження від 28 вересня 2020 року №    7692/14.1/-20, частина четверта статті 9-1, пункт 4 частини першої статті 83, пункт 1 частини першої, частини третя-п`ята статті 87 Закону України «Про державну службу».
12.2. Позивачка ознайомлена з наказом, що підтверджується відповідним написом на наказі.
13. 28 жовтня 2020 року Міністерством юстиції України видано наказ № 3269 про продовження відпустки позивачки та внесення змін до наказу від 15 жовтня 2020 року № 3131/к, зокрема, оспорюваним пунктом 2 внесені зміни щодо дати звільнення та замінено « 12 листопада 2020» на « 16 листопада 2020». 
ІІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
14. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року, Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
15. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зміни до штатного розпису Департаменту пов`язані із необхідністю оптимізації роботи Департаменту за напрямками, зокрема, організації роботи Центральної експертно-кваліфікаційної комісії, що, як встановлено судом, з урахуванням змін по всьому Міністерству, і було реалізовано наказом від 28 вересня 2020 року № 2982/к шляхом введення до штату цього відділу двох посад головних спеціалістів через зміни до Структури та штатної чисельності Міністерства юстиції України щодо відділу організації роботи Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Департаменті. Скорочення ж керівної посади у складі департаменту та відділу та введення однієї посади начальника відділу, що є різними посадами відповідно до додатку А Класифікатора, зумовлювало залишення із суміщеної керівної посади - однієї, що, на думку суду першої інстанції, є обґрунтованим як з організаційної точки зору (для цілей зменшення організаційних ланок), так і з економічної (зменшення витрат, зокрема, на забезпечення діяльності). 
15.1. Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що пропозиція іншої вакантної посади є правом, а не обов`язком суб`єкта призначення, а відтак доводи позивачки відносно незаконності звільнення через ненадання їй перед звільненням пропозицій інших вакантних посад, за висновком суду першої інстанції, є безпідставними. Суд першої інстанції зауважив, що у цьому випадку Закон дозволяє суб`єкту призначення діяти на власний розсуд в питання пропонувати інші вакантні посади, чи не пропонувати, що власне і реалізовано суб`єктом призначення у межах спірних правовідносин.
16. Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу позивачки, а рішення суду першої інстанції - без змін, суд апеляційної інстанції зауважив, що процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент звільнення позивачки із займаної посади врегульована положеннями Закону України «Про державну службу», зокрема статтею 87 цього Закону зі змінами відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року № 117-IX, які набули чинності з 25 вересня 2019 року, та Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, які набули чинності 13 лютого 2020 року. При цьому, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Водночас, за висновком суду апеляційної інстанції, вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.
16.1. Реагуючи на доводи позивачки про те, що мала місце лише зміна істотних умов праці, оскільки змінилися лише найменування посади та посадовий оклад, суд апеляційної інстанції зазначив, що відповідно до статті 43 Закону України «Про державну службу» зміна істотних умов служби передбачає зміну умов проходження служби на конкретній посаді державної служби та нерозривно з нею пов`язана. Державний службовець, який погодився на зміну істотних умов державної служби продовжує проходження державної служби на тій самій посаді, проте з відповідними змінами. Отже, за висновком суду апеляційної інстанції, у разі зміни істотних умов служби переведення державного службовця на іншу посаду не відбувається, однак може мати місце у випадку, коли державний службовець не бажає продовжувати службу на відповідній посаді після змін істотних умов і погоджується на пропозицію суб`єкта призначення обійняти іншу посаду. Водночас зміна структури Міністерства юстиції України, на переконання суду апеляційної інстанції, не мала наслідком зміну істотних умов державної служби для позивачки. За своїм змістом такі організаційно-штатні зміни були саме скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.
16.2. Крім того, покликаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 05 серпня 2021 року у справі № 200/5490/20-а, суд апеляційної інстанції відхилив доводи позивачки щодо порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону у зв`язку із розглядом цієї справи за правилами спрощеного, а не загального позовного провадження, та зазначив, що за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до частини другої статті 257 КАС України).
ІV. Касаційне оскарження
17. 17 грудня 2021 року у Верховному Суді зареєстровано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року, у якій скаржниця просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
18. На обґрунтування наявності підстав для касаційного оскарження позивачка зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи судові рішення у оскаржуваній частині, неправильно застосували норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 24 липня 2020 року у справі № 816/654/17, від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, щодо припинення державної служби з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу».
18.1. Так, покликаючись на правові висновки Верховного Суду України, викладені у наведених постановах, заявниця касаційної скарги наполягає, що чисельність державних службовців, як Міністерства юстиції України, так і Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України залишилася незмінною. На переконання скаржниці, лише трансформація одною структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без дійсного скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скаржниця доводить, що перейменування посади державної служби, яку займала позивачка з одночасним зменшенням посадового окладу є зміною істотних умов державної служби, а не скороченням штату або чисельності працівників, що обумовлює іншу процедуру звільнення, якої не дотримався відповідач. Крім того, позивачка наголошує, що відповідач перед звільненням не запропонував їй будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі, а судами попередніх інстанцій не встановлено, чи були наявні у відповідача, станом на момент початку процедури звільнення позивачки будь-які вакантні посади державної служби.
19. У касаційній скарзі позивачка також покликається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 26 листопада 2020 року у справі №480/1117/19, від 19 грудня 2019 року за справою №640/18911/18, від 04 жовтня 2019 року у справі №280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі № 440/103/19. У цьому зв`язку позивачка доводить, що розгляд судами попередніх інстанцій цієї справи, у якій вирішується питання правомірності звільнення позивачки з посади публічної служби (посади державної служби категорії "Б", віднесеної до осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище), у порядку спрощеного, а не загального позовного провадження, є порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
20. Касаційна скарга містить клопотання про розгляд справи за участі позивачки.
21. Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у складі колегії суддів: головуючого судді Шевцової Н.В., суддів: Мацедонської В.Е., Уханенка С.А., відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника позивача. Витребувано із Окружного адміністративного суду міста Києва матеріали справи №640/28417/20.
22. До Верховного Суду 05 січня 2022 року надійшов відзив Міністерства юстиції України на касаційну скаргу, в якому відповідач, спростовуючи доводи касаційної скарги, просить відмовити у задоволенні касаційної скарги. 
23. Відзив на касаційну скаргу містять клопотання про здійснення розгляду справи за участі представника відповідача.
24. 13 січня 2020 року справа № 640/28417/20 надійшла до Верховного Суду.
25. Також до Верховного Суду 05 січня 2022 року надійшло клопотання відповідача про закриття касаційного провадженні у цій справі на підставі пунктів 4, 5 частини першої статті 339 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
25.1. У підтвердження наявності підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 339 КАС України відповідач зазначає, що Верховний Суд вже викладав висновок щодо питання застосування статті 87 Закону України «Про державну службу» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин у справі № 640/28417/20) у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20. 
25.2. Щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України відповідач зазначає, що висновки Верховного Суду щодо застосування норми права, викладені у постановах від 24 липня 2020 року у справі № 816/654/17, від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, від 26 листопада 2020 року у справі №480/1117/19, від 19 грудня 2019 року за справою №640/18911/18, від 04 жовтня 2019 року у справі №280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі №440/103/19 та на які посилався скаржниця у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними, до спірних правовідносин у справі № 640/28417/20.
V. Релевантні джерела права й акти їхнього застосування
26. Відповідно до частин другої, третьої статті 5 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10 грудня 2015 року №    889-VIII (тут і далі - Закон № 889-VIII у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
27. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).
28. Згідно з частиною першою статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; <…>.
29. Відповідно до частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції, викладеній згідно із Законом № 440-IX від 14 січня 2020 року, який набрав чинності 13 лютого 2020 року) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 11-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.
30. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
31. Частинами першою-четвертою статті 12 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
31.1. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
31.2. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
31.3. Виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.
32. За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (частина друга статті 257 КАС України).
33. Відповідно до частини четвертої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
VІ. Позиція Верховного Суду
34. Частиною першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
35. Спір у цій справі виник у зв`язку із звільненням Міністерством юстиції України наказом від 15 жовтня 2020 року №3131/к ОСОБА_1 з посади директора департаменту - начальника відділу організаційно-управлінського забезпечення діяльності науково-дослідних установ судових експертиз Департаменту експертного забезпечення правосуддя Міністерства юстиції України на підставі до пункту 4 частини першої статті 83, пункту 1 частини першої 87 Закону № 889-VIII у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.
36. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, з врахуванням доводів касаційної скарги про те, що в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не враховано висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі № 816/654/17, від 16 червня 2021 року у справі №440/1964/20, від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, від 26 листопада 2020 року у справі №480/1117/19, від 19 грудня 2019 року за справою №640/18911/18, від 04 жовтня 2019 року у справі №280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі № 440/103/19. 
37. За змістом пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
38. Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово надавала роз`яснення як треба розуміти подібність правовідносин. 
39. Розглядаючи це питання, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16; пункт 38 постанови від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25 квітня 2018 року у справі № 910/24257/16). 
40. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 757/31606/15-ц).
41. При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
42. Колегія суддів наголошує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
43. Аналіз постанов Верховного Суду від 24 липня 2020 року у справі №816/654/17, від 16 червня 2021 року у справі № 440/1964/20, від 15 липня 2021 року у справі №    140/6353/20, на які посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1 як на приклад іншого правозастосування, якому не відповідає здійснене судом апеляційної інстанції застосовування пункту 1 частини першої, частини третьої статті 87 Закону №889-VII, не підтверджує підставу для касаційного оскарження судових рішень у справі, яка розглядається, оскільки у наведених постановах Верховного Суду спір не вирішено по суті, а скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції в силу неповноти встановлених обставин. 
44. При цьому, колегія суддів не встановила наявності певної правової позиції, викладеної Верховним Судом у постановах від 16 червня 2021 року у справі №    440/1964/20, від 15 липня 2021 року у справі № 140/6353/20, щодо застосування пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VII у взаємозв`язку з частиною третьої статті 87 Закону №889-VII (у редакції, викладеній згідно із Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набрав чинності 13 лютого 2020 року).
45. Посилання ж скаржниці на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 липня 2019 року від 24 липня 2020 року у справі №816/654/17, є безпідставним ще й з огляду на те, що у наведеній справі Верховний Суд перевіряв правильність застосування судами попередніх інстанцій пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у контексті правовідносин, які виникли 10 лютого 2017 року, тобто до внесення змін до Закону №889-VIII згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №    117-IX, який набув чинності з 25 вересня 2019 року, та Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-IX, який набув чинності 13 лютого 2020 року.
46. Постановами Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі №480/1117/19, від 19 грудня 2019 року за справою №640/18911/18, від 04 жовтня 2019 року у справі №280/700/19, від 19 листопада 2019 року у справі №440/103/19 судові рішення попередніх інстанцій скасовані, а справи направлено на новий розгляд з підстав порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права (суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження), що згідно з пунктом 8 частини третьої статті 353 КАС України (у редакції, чинній до 08 лютого 2020 року) було обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд. 
47. Однак пункт 8 частини третьої статті 353 КАС України виключено на підставі Закону № 460-IX від 15 січня 2020 року. 
48. При цьому, частиною другою статті 257 КАС України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
49. Ця справа не підпадає під вичерпний перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження відповідно до вимог частини четвертої статті 12 та частини четвертої статті 257 КАС України.
50. Водночас колегія суддів зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції ця справа була розглянута у відкритому судовому засіданні, тобто принцип доступу до правосуддя порушено не було.
51. Отже вищезазначені постанови Верховного Суду не можуть бути прикладом правозастосування, яке повинно враховуватися судом при виборі норми права, що підлягає застосуванню відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України. 
52. Фактично доводи та аргументи касаційної скарги позивачки зводяться до переоцінки доказів, а в силу частини другої статті 341 КАС України до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
53. З огляду на наведене, колегія суддів Верховного Суду констатує, що обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справі № 640/28417/20 та у справах №    816/654/17, №    440/1964/20, № 140/6353/20, №    480/1117/19, №    640/18911/18, №280/700/19, № 440/103/19 не є подібними, що виключає можливість касаційного перегляду оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції з підстави та у випадку, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України за цією касаційною скаргою.
54. У силу вимог пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, вказані обставини є підставою для закриття касаційного провадження судом касаційної інстанції.
55. Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами відповідача щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження у підставі пункту 5 частини першої статті 339 КАС України. 
56. Водночас колегія суддів уважає безпідставними доводи відповідача щодо наявності підстав для закриття касаційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 339 КАС України, оскільки касаційне провадження у цій справі не відкривалося з підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
57. Відповідно до частини другої статті 339 КАС України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
58. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про закриття касаційного провадження у справі.
Керуючись статтями 339, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,
УХВАЛИВ:
1. Клопотання Міністерства юстиції України про закриття касаційного провадження задовольнити частково.
2. Закрити касаційне провадження №К/9901/46294/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 червня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 640/28417/20.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не оскаржується.

Суддя-доповідач                                                                       Н.В. Шевцова

Судді                                                                                            В.Е. Мацедонська          

                                                                                                     С.А. Уханенко