ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 р.	Справа № 520/8911/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бартош Н.С.,
Суддів: Григорова А.М. ,  Подобайло З.Г. ,
за участю секретаря судового засідання Дуднєва М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О.) від 30.08.2021 року (повний текст складено 30.08.21 року) по справі №520/8911/21
за позовом ОСОБА_1 
до Східного міжрегіонального управління Міністерства  юстиції (м.Харків)
про визнання  протиправною бездіяльності, стягнення суми та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління Міністерства  юстиції (м.Харків), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), що виразилась у не врахуванні винагороди державного виконавця, яка є складовою заробітної плати, при розрахунку компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки, компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку, не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати;
- стягнути з Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) на користь позивача заборгованість в сумі 5926,19 грн., що складається з не нарахованих та не виплачених сум компенсації за не використані дні щорічної основної відпустки в розмірі 3021,19 грн., сум компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку в розмірі 1743,00 грн., суми компенсації за не використану додаткову оплачувану відпустку одинока мати в розмірі 1162,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 6058/к від 18.12.2020 з 31.12.202 позивач звільнена з посади Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за взаємною домовленістю. При звільнені позивачу було виплачено: за невикористані дні щорічної основної відпустки « 101 Компенсація відпустки» в сумі 10588,24 грн., за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки « 131 Комп. Дод.відп.держсл.» в сумі 6108,60 грн., за компенсації щорічної відпустки за 10 календарних днів невикористаної відпустки одинока мати в сумі 4072,40 грн. На адвокатське звернення відповідач повідомив, що станом на день звільнення з посади позивачем не були використані наступні дні щорічної основної та додаткових відпусток: щорічна основна відпустка 26 днів, додаткова відпустка 15 днів, додаткової відпустки, як одинокій матері 10 днів. Відповідач також зазначив, що винагорода, яка виплачується державному виконавцю, є одноразовою виплатою, тому вона не враховувалась при розрахунку середньої заробітної плати та надало розрахунок. На думку позивача, винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, а тому має бути врахована при обчисленні середньої заробітної плати працівника у всіх випадках. Вважаючи, що відповідачем неправильно нараховано компенсацію за не використані дні щорічної основної відпустки та не використану додаткову оплачувану відпустку, а також при нарахуванні матеріальної допомоги, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального  права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Вказує, що посилання суду першої інстанції, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог на положення постанови КМУ від 09.12.2020 року №1213, якою були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, зокрема, в частині того, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються винагороди державним виконавцям, є помилковими та такими, що зроблені з неправильним застосуванням дії закону у часі. А тому, оскільки винагорода державному виконавцю відноситься до виплат, що належать до фонду оплати праці, то відповідачем неправильно нараховано компенсацію за не використані дні щорічної основної відпустки та не використану додаткову оплачувану відпустку.
Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у визначеному законом порядку.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач працювала на посаді посаді Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).
На підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) № 6058/к від 18.12.2020 позивач звільнена з 31.12.2020 року з посади Головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) за взаємною домовленістю.
З наявних матеріалів справи вбачається, що при звільнені було нараховано та виплачено:
- за невикористані дні щорічної основної відпустки « 1015 Компенсація відпустки» в сумі 10588,24 грн.,
- за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки « 1315 Комп. Дод.відп.держсл.» в сумі 6108,60 грн.,
- за 10 календарних днів невикористаної відпустки одинока мати « 1218 Компенсація відпустки (один.» в сумі 4072,40 грн.
На адвокатське запит від 12.02.2021 відповідач надав відповідь від 18.02.2021 № б/н, згідно якої позивачем станом на день звільнення з посади не були використані наступні дні щорічної основної та додаткових відпусток: щорічна основна відпустка 26 днів, додаткова відпустка 15 днів, додаткової відпустки, як одинокій матері 10 днів. 
При розрахунку середньої заробітної плати позивача при розрахунку компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку, невикористаної відпустки одинока мати відповідачем не було включено винагороду державного виконавця, яку позивач отримувала за період з грудня 2019 по листопад 2020    у розмірі 48362,43 грн. (10856,01 грн. за березень 2020, 18868,38 грн. за липень 2020, 7631,87 грн. за серпень 2020, 2219,49 грн. за вересень 2020, 8786,68 за жовтень 2020).
Вважаючи, що відповідачем протиправно не враховано при розрахунку компенсації винагороду державного виконавця, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням внесених Постановою Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020    року змін до абзацу першого пункту 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого    постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, винагорода державного виконавця не враховується до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати, а тому відповідач правомірно не враховував її при розрахунку компенсації за невикористані дні відпусток та нарахуванні матеріальної допомоги.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом України “Про оплату праці” та іншими нормативно-правовими актами.
Вимогами статті 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати максимальним розміром не обмежується. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Аналогічні положення містяться у ст.1 Закону України “Про оплату праці” від 24.03.1995 № 108/95-ВР (далі - Закон № 108/95).
Положеннями ст. 2 Закону №108/95 передбачено, що додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Відповідно до п. 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державної казначейської служби України від 13.01.2004 №5, до фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцiненi в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.
Відповідно до розділу 2 даної інструкції фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, 2.2. фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
Статтею 13 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" встановлено, що заробітна плата працівника органу державної виконавчої служби складається з посадового окладу, премії, доплати за ранг та надбавки за вислугу років, винагороди, а також інших надбавок згідно із законодавством. Порядок виплати та розміри винагород працівникам органів державної виконавчої служби встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2015 № 126 затверджено Порядок виплати та розмірі винагород державному виконавцю (далі - Порядок № 126).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 126, державний виконавець, який забезпечив фактичне виконання в повному обсязі виконавчого документа майнового характеру, одержує винагороду в розмірі 5 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, але не більше двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є фізична особа - в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та за виконавчим документом немайнового характеру, за яким боржником є юридична особа - в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Державний виконавець одержує винагороду одночасно з виплатою заробітної плати.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 24 Закону України “Про відпустки”, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки провадиться згідно з нормами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки здійснюється виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 3 Порядку № 100 встановлено категорії виплат, що включаються у розрахунок середньої заробітної плати.
У пункті 4 Порядку № 100 наведено перелік виплат, які не враховуються при обчисленні заробітної плати.
Згідно підпунктом "н" вказаного пункту Порядку (з урахуванням змін,  внесених постановою Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020), при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, винагорода державним виконавцям.
Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99надано офіційне тлумачення принципу дії закону в часі.
Так, в цьому рішенні, зокрема, зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Колегія суддів зазначає, що внесені Постановою КМУ № 1213 від 09.12.2020 зміни до абзацу першого пункту 4 Порядку №100, яким при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, зокрема, винагорода державним виконавцям, поширюють свою дію на правовідносини, що склалися після набрання чинності вказаним нормативно-правовим актом, а саме 12.12.2020.
А тому, оскільки позивача було звільнено на підставі наказу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від № 6058/к від 18.12.2020, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності у відповідача правових підстав для врахування винагороди державного виконавця до розрахунків при обчисленні середньої заробітної плати при розрахунку компенсації за невикористані дні відпусток позивача.
Колегія суддів відхиляє посилання скаржника на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 09.09.2020 по справі № 814/564/16, оскільки Верховний Суд досліджував аналогічні правовідносини до доповнення підпунктом "н" пункту 4 Порядку №100. Тобто, в даному випадку має місце зміна правового регулювання спірних правовідносин.
В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З огляду на встановлені обставини, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем було доведено правомірність обчисленні середньої заробітної плати при розрахунку компенсації за невикористані дні відпусток позивача, відповідні позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.
Оскільки позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі та зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є похідними, підстави для їх задоволення також відсутні.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (№ 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (№ 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.
З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.08.2021 по справі №520/8911/21 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.  

Головуючий суддя 		Н.С. Бартош	
Судді	   	А.М. Григоров    З.Г. Подобайло   	
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст постанови складено 26.05.2022 року