Справа № 461/7609/21                        Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/35/22                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 липня 2022 року м.Львів

Справа № 461/7609/21
Провадження № 22ц/811/35/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.
секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 29 листопада 2021 року у складі судді Радченка В.Є., у справі за позовом ТзОВ «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -            

в с т а н о в и в:
14 вересня 2021 року ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що 17 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту №2009750152, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 20 895,64 грн. зі сплатою 0,01 % річних за користування кредитом на строк до 17 грудня 2017 року включно. За умовами цього договору позивач належним чином виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в розмірі 20 895,64 грн. Вказує, що 22 грудня 2018 року між ПАТ «ОТП» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №22/12/18, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту, укладеного між ПАТ «ОПТ Банк» та ОСОБА_1 . Стверджує, що ТОВ «Вердикт Капітал» набув права грошової вимоги до відповідача. Зазначає, що за період користування кредитними коштами, відповідачем здійсненні часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, пені, інфляційних втрат та 3% річних за порушення умов кредитного договору станом на 17 серпня 2021 року становить 11 776,53 грн. Просить позов задовольнити.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2021 року в позові відмовлено.
Рішення суду оскаржено ТзОВ «Вердикт Капітал» з посиланням на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. В апеляційній скарзі ТзОВ «Вердикт Капітал» просить проводити розгляд справи без участі його представника.
21 липня 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 повторно подав заяву про перенесення розгляду у зв`язку із його відрядженням до Стрийського міськрайонного суду Львівської області. Аналогічна заява подана цим представником 14 червня 2022 року про перенесення розгляду справи, призначеного на 16 червня 2022 року. Апеляційний суд визнав причини неявки представника відповідача в судове засідання неповажними. Будучи повідомленим про час та місце розгляду справи, відповідач в судове засідання не з`явився, заяв про відкладення розгляду справи не подав. Суд ухвалив проводити розгляд справи у відсутності сторін та їх представників.
Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Датою прийняття рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково. 
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Встановлено, що 17 листопада 2014 між ОСОБА_1 та ПАТ «ОТП Банк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту №2009750152, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 20 895,64 грн. зі сплатою 0,01 % річних за користування кредитом на строк до 17 грудня 2017 року включно.
22 грудня 2018 року між ПАТ «ОТП» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №22/12/18, відповідно до якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договорами до позичальників, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту №2009750152 від 17 листопада 2014 року, що укладений між ПАТ «ОПТ Банк» та ОСОБА_1 .
Загальний розмір заборгованості становить 11 776,53 грн. (нараховані 3% річних - 572,59 грн.; втрати від інфляції - 1 473,14 грн.; заборгованість за кредитним (за тілом кредиту) - 6 350,49 грн.; заборгованість з комісії - 3 380,31 грн.).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ТзОВ «Вердикт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором після закінчення перебігу позовної давності.
Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Колегія суддів звертає увагу, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц).
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан. У разі виникнення таких обставин перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин (ч. 2 ст. 263 ЦК України). Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення (ч. 3 ст. 263 ЦК України).
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)” (набрав чинності 2 квітня 2020 року) внесені доповнення до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення»; доповнено п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
На даний час є чинною постанова Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої (респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з останніми змінами згідно Постанови КМ № 630 від 27 травня 2022 року), відповідно до п. 1 якої: «Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 31 серпня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на І території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня 2020 р. № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, якщо закінчення строку позовної давності припадає на період після 2 квітня 2020 року, то він автоматично продовжується до кінця дії карантину (до 31 серпня 2022 року).
З урахуванням наведеного, належить зробити висновок, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач звернувся з позовними вимогами з пропуском позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням  є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а згідно до ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання, як зазначено у ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
       Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч.1 ст.627 ЦК України).
       Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Згідно з п.1.4.4. договору про надання споживчого кредиту від 17 листопада 2014 року за управління Кредитом Позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів, що є невід`ємною частиною даного договору. У випадку дострокового повернення Кредиту, комісія за управління Кредитом сплачується за фактичний час користування Кредитом. Банк має право не нараховувати та не стягувати комісію за наданим Кредитом за наявності у Клієнта простроченої заборгованості в сумі до 1 грн. включно. 
       За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.  Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
       Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.
       Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
       Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
       Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими  передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
       Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
       Відповідно до частин першої-другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.  Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
       Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення   споживача   про   відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
       Пунктом 1.4.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за управління кредитом.
       Розмір плати за управління кредитом визначений у додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту (у графіку щомісячних платежів) та становить 417,91 грн. 
       Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, колегія суддів дійшла висновку про те, що положення пункту 1.4.4 кредитного договору, укладеного між  ОСОБА_1  та ПАТ «ОТП Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за управління кредитом щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.
       Така позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. 
       З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки банком у кредитному договорі була встановлена плата за послуги, які за законом повинні надаватися безоплатно, то з відповідача не підлягає стягненню заборгованість з комісії в розмірі 3 380, 31 грн.
       Відповідно до статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення належить скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача в користь позивача 8 396,22 грн. (572,59 грн. - нараховані три відсотки річних; 1 473,14 грн. - інфляційні втрати; 6 350,49 грн. - заборгованість за кредитом) та провести перерозподіл судових витрат; в решті позову належить відмовити.
       Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює, або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Частиною першою зазначеної норми передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт третій частини другої статті 141 ЦПК України).
       Є встановленим, що при подачі позову та апеляційної скарги ТзОВ «Вердикт Капітал» сплачено 5 675 грн. судового збору, що підтверджується платіжними дорученнями від 1 вересня 2021 року та від 29 грудня 2021 року.
       Позов задоволено на 71,29%. Відтак, з відповідача в користь позивача належить стягнути 4 045,70 грн. судового збору.
       Керуючись: ст.ст.141, 367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:

       Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 листопада 2021 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053,м.Київ, вул.Кудрявський Узвіз, 5-Б, код ЄДРПОУ: 36799749) 8 396,22 грн. (вісім тисяч триста дев`яносто шість грн.22 коп.).

В решті позову відмовити.

Стягнути  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053,м.Київ, вул.Кудрявський Узвіз, 5-Б, код ЄДРПОУ: 36799749) 4 045,70 грн. (чотири тисячі сорок п`ять грн.70 коп.) сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Постанову складено і підписано 21 липня 2022 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш               _______________Р. В. Савуляк