ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" грудня 2021 р.           Справа№ 920/835/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Шаптали  Є.Ю. 

без виклику учасників справи,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2021 (повний текст рішення складено 06.10.2021)

у справі №920/835/21 (суддя Яковенко В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор»
до  Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш»
про стягнення 20    866,15 грн,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор» (далі - ТОВ «ІТ-Інтергатор», позивач) звернулось до Господарського суду Сумської області з позовом до Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» (далі - АТ «Сумський завод «Насосенергомаш», відповідач), в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просило суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 20    866,15 грн, з яких: 5    404,04    грн інфляційні втрати, 2570,62 грн 3% річних, 12    891,49 грн пеня; а також стягнути з відповідача витрати, пов`язані з розглядом справи витрати на правову допомогу та 10% гонорару успіху адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою.
Позовні вимоги обґрунтовано несвоєчасним виконанням відповідачем умов договору поставки №28-4/ИТ від 10.11.2020 в частині сплати вартості поставленого товару.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що не погоджується з розрахунком пені, інфляційних втрат та 3% річних, наданим позивачем, з огляду на те, що такий розрахунок здійснений з недотриманням вимог закону та висновків Верховного суду, викладених у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19. Також, відповідач вважав, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу не підтверджений належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу просив визнвти такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Рішенням Господарського суду Сумської області від 05.10.2021 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор» 5404,04 грн інфляційних втрат, 2    570,62 грн 3% річних, 12    891,49 грн пені, 2    270,00 грн  судового збору, 15    000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оплату за отриманий товар відповідач здійснив несвоєчасно, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги п. 3.2. спірного договору. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, 3% річних та пені, наданий позивачем, місцевий господарський суд визнав його арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема ст. 232 Господарського кодексу України, Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а також ст. 625 Цивільного кодексу України.
Суд першої інстанції, дослідивши надані позивачем докази, визнав суму судових витрат у розмірі 15    000,00 грн обґрунтованою, співмірною, враховуючи обсяг наданих послуг та витрачений адвокатом час та підтвердженою належними та достатніми доказами.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2021 у справі №920/835/21 та прийняти нове рішення, яким зменшити розмір пені, інфляційних втрат та 3% річних до справедливого розміру, а також зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав, що місцевий господарський суд не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що строк оплати за поставлений товар, враховуючи умови п. 2.3. спірного договору, станом на дату подання позову ще не настав, оскільки поставка товару фактично відбулась 31.03.2021. При цьому відповідач вказує, що на накладній від 26.03.2021 №Ссу-26053 міститься штамп «АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» з відміткою «___» 03 2021, а товарно-транспортна накладна від 26.03.2021 №2053 не містить дати передачі товару позивачем уповноваженому представнику відповідача. Наведені обставини, на думку скаржника, свідчать про те, що датою поставки товару є саме 31.03.2021, тобто останній день березня 2021 року. Відповідач вважає, що днем закінчення строку виконання відповідачем зобов`язання щодо оплати поставленого йому позивачем товару є перший робочий день - 12.04.2021, а не 06.04.2021, як зазначено позивачем, а тому період прострочення, врахований судом першої інстанції при обчисленні пені, 3% річних та інфляційних втрат, є невірним.
Також, апелянт зазначає, що  в результаті проведення операції об`єднаних сил на сході України та запровадження на території України карантину, АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» втратив доступ до традиційних риків збуту продукції, що зумовило скорочення виробництва та погіршення фінансово-економічної ситуації. Скаржник вказує, що судом першої інстанції не враховано того, що при задоволенні позовних вимог стягнута з відповідача сума може бути непомірним тягарем для відповідача.
Крім того, відповідач вважає, що позивачем не було доведено реальність та розумність понесених витрат на професійну правничу допомогу, та стягнута з відповідача сума судових витрат є завищеною та неспівмірною з обсягом наданих послуг та зі складністю справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №920/835/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко    О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2021 у справі №920/835/21, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. Розгляд скарги призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 05.10.2021 прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач стверджує, що поставка товару відбулась саме 26.03.2021, що підтверджується матеріалами справи, і саме до цієї дати був здійснений розрахунок штрафних санкцій. Також позивач зазначає, що відповідачем не було дотримано положення ч. 6 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України щодо подання клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в той час як позивачем було документально підтверджено витрат на правничу допомогу, а тому місцевий господарський суд дійшов справедливого висновку про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, частиною 7 вказаної статті визначено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Колегією суддів враховано, що ціна поданого позову не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2021.
Частиною 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Частиною 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що від учасників справи клопотань про розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін у справі не надходило. Отже, справа №920/835/21 призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, 10.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІТ-Інтегратор» (постачальник) та Акціонерним товариством «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» (покупець) укладено договір поставки №28-7/ИТ, згідно умов якого постачальник зобов`язався поставити та передати у власність покупцю, а покупець зобов`язався прийняти та оплатити на умовах договору продукцію (товар), кількісні та якісні характеристики якого викладені в специфікаціях, що є невід`ємними частинами договору.
Відповідно до п. 2.3. договору строк поставки товару складає 60 робочих днів з дати підписання специфікації сторонами, з правом дострокової поставки, якщо інше не зазначено в специфікації.
Датою поставки товару вважається дата, вказана у видатковій накладній та в товарно-транспортній накладній (п. 2.4. договору).
Відповідно до специфікації №1 від 10.11.2020 за видатковою накладною №Ссу-26053 від 26.03.2021, позивач як постачальник поставив відповідачу товар на загальну суму 233402,40 грн з ПДВ. Кінцева дата по сплаті 05.04.2021.
В апеляційній скарзі відповідач заперечує проти позову та стверджує, що накладна від 26.03.2021 не є належним підтвердженням факту поставки товару саме 26.03.2021, оскільки на накладній від 26.03.2021 №Ссу-26053 міститься штамп «АТ «Сумський завод «Насосенергомаш» з відміткою «___» 03 2021, а товарно-транспортна накладна від 26.03.2021 №2053 не містить дати передачі товару позивачем уповноваженому представнику відповідача.
З цього приводу апеляційний господарський суд зазначає, що відтиск печатки/штампу на накладній є свідченням участі відповідача у здійсненні господарської операції за вказаною накладною та свідчить про висловлення згоди відповідачем на купівлю-продаж товару на відповідних умовах, вказаних у накладній. При цьому судова колегія зауважує, що накладна містить також посилання на спірний договір як на підставу купівлі-продажу товару, згідно з п. 2.3. якого датою поставки товару сторони визначили саме дату видаткової накладної та дату, вказану у товарно-транспортній накладній.
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Як було встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, спірна накладна містить відтиск штампу відповідача, підпис уповноваженої особи відповідача, та має всі необхідні реквізити первинного документа в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». При цьому доказів протиправності використання штампу відповідача чи доказів його втрати, так само як доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням штампу, матеріали справи не містять.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що підписання та засвідчення відтиском печатки/штампу покупця видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону, фіксує факт здійснення господарської операції, і є підставою виникнення у покупця обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Наведений висновок узгоджується з правовим висновком, висловленим Верховним Судом у постанові від 05.09.2019 у справі №910/14371/18.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідач жодним чином не заперечує факту отримання ним товару.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.01.2020 у справі №916/922/19 визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (як-то: обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Враховуючи наявність товарно-транспортної накладної від 26.03.2021, на якій міститься штамп та підпис представника відповідача, беручи до уваги умови п. 2.3. спірного договору та відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів, які б підтверджували доводи відповідача про здійснення поставки саме 31.03.2021, у суду відсутні підстави вважати, що поставка товару за спірним договором була здійснена у іншу дату ніж 26.03.2021.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з п. 3.2. договору поставки №28-7/ИТ  від 10.11.2020 покупець здійснює оплату в розмірі 100% загальної вартості товару (партії товару) відповідно до рахунку-фактури на банківський рахунок постачальника на протязі 10 днів з дати поставки товару, якщо інше не вказано в специфікації. Зважаючи на встановлені обставини справи, відповідач був зобов`язаний розрахуватися за поставлений товар до 05.04.2021.
З матеріалів справи вбачається, що за поставлений товар відповідач розрахувався 17.08.2021, тобто з порушенням строку, встановленого сторонами у договорі.
Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до пункту 6.3. договору у разі прострочення платежів по договору покупець, на вимогу постачальника, сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,2% простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, але не більше 10% суми простроченого платежу.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За прострочення виконання грошового зобов`язання позивачем відповідачу нараховано 3% річних в загальній сумі 2    570,62 грн за період з 06.04.2021 по 17.08.2021, інфляційні втрати за період з квітня 2021 року по липень 2021 року в розмірі 5    404,04 грн, пеню за період з 06.04.2021 по 17.08.2021 в розмірі 12    891,49 грн.
Перевіривши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат, зроблений місцевим господарським судом, суд апеляційної інстанції вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.
Щодо доводів скаржника про те, що судом першої інстанції не враховано того, що при задоволенні позовних вимог стягнута з відповідача сума може бути непомірним тягарем для відповідача, судова колегія зазначає наступне.
Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими  Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  (частина 1 статті 199 Господарського кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Відповідна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №916/2283/18, від 01.08.2019 у справі №922/2932/18, від 23.01.2020 у справі №920/432/19.
Отже, питання про зменшення розміру штрафних санкцій вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.
Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).
Правовий аналіз статті 233 Господарського кодексу України і частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення.
Право на зменшення (за клопотанням сторони) заявлених штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань, кореспондується з обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України обставини того, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів. Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.60.2020 у справі №916/187/17.
Натомість, у цій справі відповідачем не було заявлено клопотання про зменшення розміру пені та 3% річних, не зазначено, до якого розміру штрафні санкції мають бути зменшені, не надано належних доказів, які підтверджують наявність виняткових обставин, з якими закон пов`язує зменшення розміру штрафних санкцій, а судом першої інстанції не встановлено, що суми пені та 3% річних значно перевищують розмір збитків кредитора. Крім того, судова колегія враховує, що станом на дату подання позову відповідач не здійснював жодних дій з метою врегулювання заборгованості, зокрема щодо перенесення оплати, взаємозаліку тощо, а основна сума заборгованості була погашена вже після відкриття провадження у справі.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував обставин, що дають можливість для зменшення розміру пені та 3% річних, апеляційним господарським судом відхиляються. При цьому колегія звертає увагу на те, що зменшення розміру неустойки та 3% річних є правом, а не обов`язком суду.
Крім того, судова колегія вважає підтвердженими витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 15    000,00 грн. Так, позивачем були надані копія договору від 09.01.2020 про надання правової допомоги, копія акту приймання-передачі наданої правової (правничої, професійної) допомоги від 30.07.2021; копія рахунку на оплату від 26 від 30.07.2021; копія виписки по особовому рахунку за 19.08.2021; копія платіжного доручення №15064 від 19.08.2021 про сплату 15000,00 грн. При цьому в акті №26 від 30.07.2021 міститься детальний опис наданих послуг. За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивачем не доведено реальність та розумність понесених витрат на професійну правничу допомогу. Судова колегія звертає увагу на те, що в силу ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, матеріали справи не містять заперечень позивача з приводу стягнення на користь позивача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15    000,00 грн, надану відповідно до акту №26 від 30.07.2021.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було спростовано належними та допустимими доказами свого обов`язку сплатити на користь позивача пеню, 3% річних та інфляційні втрати, що виникли у зв`язку з невиконанням зобов`язань за спірним договором.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи, викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 05.10.2021, прийнято після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш»  слід відмовити, а оскаржуване рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2021  - залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш» на рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2021 у справі №920/835/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Сумської області від 05.10.2021 у справі №920/835/21 залишити без змін.
3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на Акціонерне товариство «Сумський завод насосного та енергетичного машинобудування «Насосенергомаш».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України з урахуванням приписів п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст підписано 30.05.2022 після виходу суддів з відпусток. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                Є.Ю. Шаптала