Номер провадження: 22-ц/813/3610/22 
Номер справи місцевого суду: 761/23799/20
Головуючий у першій інстанції Тюмін Ю. О.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Комлевої О.С.,
               за участю секретаря:                Хухрова С.В.,
               представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Ботвінцева А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 червня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,
      
встановив:

04.08.2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 19.02.2011 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року шлюб між сторонами був розірваний. 
Від шлюбу у подружжя є спільна дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1, а.с. 7).
Після розірвання шлюбу, син ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, перебуває на її утриманні. 
Крім того, малолітній ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, має вади психіки і потребує постійного лікування, що підтверджується даними копії посвідчення (т.1, а.с. 22), медичної документації (т.1, а.с. 23 - 38, 191), та характеристики (т.1, а.с. 39), відомостей про навчання у приватному навчальному закладі (т. 1 а.с. 194 - 197), проходження дельфінотерапії (т.1, а.с. 198 - 200).
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.06.2017 року відповідачу визначений спосіб участі у спілкуванні та вихованні дитини - періодичні побачення з сином кожної неділі з 14:00 до 18:00 години в присутності матері (т.1, а.с. 134 - 138). Відповідно до довідки служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 21.12.2020 р. ОСОБА_1 не звертався зі скаргами щодо невиконання ОСОБА_2 зазначеного рішення суду або чинення перешкод у побаченні і спілкуванні з дитиною (т.1, а.с. 192)
Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09.06.2020 р. з відповідача стягуються аліменти на користь позивачки у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000 грн. щомісячно, з індексацією стягуваних сум відповідно до закону, починаючи з 06 листопада і до досягнення сином повноліття (т.1, а.с. 50 - 56).
Посилаючись на те, що батько дитини ОСОБА_1 протягом тривалого часу не проявляє до дитини батьківської турботи, не цікавиться станом його здоров`я, позивачка просила її позов задовольнити.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 04.06.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.06.2021 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.06.2021 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутність позивача і апелянта ОСОБА_2 та її представника - адвоката Гедьо А.С., колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, причини неявки до суду є неповажними, оскільки заявник ОСОБА_2 в клопотання про відкладення розгляду справи не навела поважності причин неявки до суду апеляційної інстанції її та її представника.
Крім того, враховуючи, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції фактично більше 6 місяців, при цьому за змістом ст.368 та ст.372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника ОСОБА_1 - адвоката Ботвінцева А.М., та на підставі наявних у справі доказів.
При цьому, у зв`язку з перебуванням судді Цюри Т.В. у відпустці в період з 15 по 18 лютого 2022 року (т.1, а.с. 94), протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.02.2022 року було обрано колегію суддів у складі головуючого судді Сегеди С.М. та суддів Гірняк Л.А. і Комлевої О.С. (т.2, а.с. 96).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що суд не може позбавити особу батьківських прав тільки за наявності підстав - ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а може застосувати такий крайній захід тільки тоді, якщо таке втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя необхідне для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. 
Тобто, суд керувався тим, що інститут позбавлення батьківських прав не повинен виконувати роль покарання батьків за ухилення від виконання своїх обов`язків, а має бути застосований виключно з метою захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Тому обов`язок позивачки в цій справі полягає в доведенні перед судом не тільки обставин ухилення батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, а й обставин, що позбавлення відповідача батьківських прав необхідне для досягнення легітимної мети.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведені такі обставини. 
Суд критично оцінив і не прийняв до уваги посилання представника позивача на те, що позбавлення відповідача батьківських прав дасть можливість матері не отримувати дозвіл батька на виїзд дитини за кордон або призначення ліків. 
При цьому суд обгрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено, що ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків призводило до неможливості вивезти дитину за кордон чи забезпечити лікування. Крім того, таке твердження суперечить поясненням позивача, про те, що дитина їздила на лікування за кордон (в Ізраїль) а також поясненням представника позивача про те, що коли була потреба дати згоду на прийом ліків дитиною, то протягом чотирьох днів відповідач надав нотаріально посвідчену згоду.
Також слід зазначити, що питання виїзду дитини за кордон врегульоване ч. 5 ст. 157 СК України, і не пов`язане з позбавленням батьківських прав.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_1 зловживає алкогольними напоями, що негативно впливає на виховання малолітнього сина - ОСОБА_3 , то суд обгрунтовано виходив із того, що в період з 2010 р. по 2015 р. відповідач дійсно декілька разів проходив лікування, пов`язане з вживанням алкоголю (т.1, а.с. 176 - 179). Однак зазначені події відбувались ще 6 років тому назад, у зв`язку з чим колегія суддів не може покласти ці докази в основу судового рішення.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є кінцевим беніфеціарним власником ТОВ «Терра Оіл» (т.1, а.с. 58), а також директором ГО «Всеукраїнське антикорупційне бюро України» (т.1, а.с. 59), заступником директора з комерційних питань ТОВ «Теплолюкс-Юг» (т.1, а.с. 129), здобув вищу освіту та позитивно характеризується, що фактично виключає зловживання ним спиртними напоями в теперішній час (т.1, а.с. 130 - 133, 149, 150 - 153).
Судом також враховано, що відповідач ОСОБА_1 перераховує грошові кошти на рахунок позивачки, на утримання нею сина, що підтверджується довідкою (т.1, а.с. 127 -128) та поясненнями сторін в суді першої інстанції.
Крім того, судом правомірно встановлено, що з 2019 року позивач не бачив дитину, не бере участі в його вихованні, не обізнаний у подробицях його навчання. 
Відповідно до копії висновку органу опіки та піклування від 11.01.2017 р., відповідач самоусунувся від виховання дитини та нехтує батьківськими обов`язками: не виявляє турботи до свого сина, не цікавиться його особистим життям, здоров`ям, не надає моральної підтримки (т.1, а.с. 187 - 188).
У відповідності до висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 23.02.2021 р. батько жодного разу не відвідував освітній заклад та не контактував з вчителями та адміністрацією школи, не відвідував сина за місцем проживання, у зв`язку з чим орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 (т.1, а.с. 228 - 230).
Правовою підставою позову є положення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відповідно до яких мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Судом встановлена доведеність обставин, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Разом з тим, суд правильно зазначив, що п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає лише підставу для позбавлення батьківських прав у вигляді ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, однак ст. 164 СК України не містять жодних вказівок на те, з якою метою (навіщо) такий захід є необхідний та може бути застосований судом.
Пленум Верховного Суду України у постанові № 3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в п. 15 лише містить застереження про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Однак, Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) вимагає, окрім законних підстав, також і наявність легітимної мети для здійснення втручання у право на повагу до приватного і сімейного життя, яке в даному випадку відсутнє.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти заяви та доводів апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Комлевої О.С. з 28.02.2022 року по 04.03.2022 року, судді Гірняк Л.А. - на лікарняному з 01.03.2022 року, у відпустці з 14.03.2022 року по 07.04.2022 року, та - з 08.04.2022 року по 12.05.2022 року, а також у зв`язку з відкликанням її з відпустки 03.05.2022 року, датою ухвалення повного судового рішення є 23.02.2022 року, а дата виготовлення повного тексту судового рішення є перший робочий день після виходу судді Гірняк Л.А. з відпустки, тобто 03.05.2022 року (т.2, а.с. 102-104).

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

               Л.А. Гірняк

               О.С. Комлева