ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

20 липня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 736/1612/21
Головуючий у першій інстанції – Пархомчук Т. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/639/22

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,       
позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачка: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
місце ухвалення рішення суду – м. Корюківка, 
дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції – 29 грудня 2021 року.
                                      
                                      У С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у сумі 10 649,21 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05 травня 2008 року ОСОБА_2 звернулася до банківської установи з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву, відповідачка підтвердила свою згоду про те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. За умовами договору відповідачці був відкритий кредитний рахунок та видано кредитну картку. У подальшому кредитні зобов`язання ОСОБА_2 належним чином не виконувались, внаслідок чого утворилась заборгованість, а саме: 8 612,58 грн – заборгованість за простроченим тілом кредиту та 2 036,63 грн – заборгованість за простроченими відсотками.
Рішенням Корюківського районного суду від 29 грудня 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 05 травня 2008 року в сумі 10 649,21 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування  обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до відсутності у матеріалах справи жодних належних доказів, які б давали підстави для стягнення з позичальника боргу за тілом кредиту та відсотків, а надані банком на підтвердження заявлених вимог письмові докази не є належними та допустимими доказами, оскільки не являються первинними бухгалтерськими документами, оформленими у відповідності до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки лише виписки по картковим рахункам, відповідно до висновку Верховного Суду у справі № 554/4300/16-ц, являються належними доказами заборгованості за кредитним договором. 
Відповідачка зазначає, що посилання банку про зміну кредитного ліміту з 2 500 грн до 9 413,44 грн не знайшло належного підтвердження у виписці про рух коштів, яка приєднана до матеріалів справи. Крім того стверджує, що не ознайомлювалася з довідкою про зміну умов кредитування, про що свідчить відсутність її підпису.
Наголошує на тому, що сума по тілу кредиту не може бути більшою, ніж сума встановленого банком востаннє кредитного ліміту, тобто не більше 2 500 грн. З виписки про рух коштів за період з 01 травня 2008 року по 17 вересня 2021 року вбачається, що заборгованість за кредитом станом на 20 квітня 2011 року  вже була погашена. Крім того, у період з 21 лютого 2013 року по 14 вересня 2021 року вона повернула банку грошових коштів (тіло кредиту) у розмірі 48 520,19 грн, отримавши від позивача кошти на загальну суму 41 495 грн.  
Звертає увагу на невідповідність процентної ставки, яка була застосована при обчисленні боргу (2,9 % та 3,6 % щомісяця), умовам укладеного договору, згідно з якими базова процентна ставка по кредитному ліміту становила 3 % на місяць, а про підвищення відсоткової ставки у належний спосіб заявниця  повідомлена не була. За розрахунком відповідачки, враховуючи переплату нею коштів по тілу кредиту на суму 7 024,04 грн, з нарахуванням відсотків за користування кредитом із розрахунку 3 % на місяць за умовами договору, що становитиме 6 223,50 грн, вона повністю розрахувалась з банком.  
Посилається на відсутність у матеріалах справи належних доказів того, що разом з підписанням анкети-заяви вона ознайомилась та зрозуміла Умови та правила надання банківських послуг і Тарифи банку, які складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Роздруківка із сайту банку не може бути належним доказом, оскільки зміст цього документа повністю залежить від волевиявлення і дій лише однієї сторони – банку, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
У наданому відзиві АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду – без змін. Доводи відзиву зводяться до того, що у підписаній заяві ОСОБА_2 власним підписом підтвердила отримання платіжної картки, погодила розмір процентної ставки за користування кредитними коштами – 36 % річних та надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.
Представник банку зазначає, що відповідно до умов укладеного договору відповідачка отримувала кредитні картки, інформація про які зазначена у відповідній довідці. Факт підписання заяви, укладення договору, а також отримання кредитних карток та користування ними відповідачкою не оспорюється.
Зауважує на тому, що всі операції – і зняття коштів, і погашення заборгованості за договором, проводилися відповідачкою саме з використанням отриманих кредитних карток. Оспорюючи наявність заборгованості за кредитом, відповідачка власних розрахунків заборгованості не надала та не клопотала про призначення економічної експертизи, тобто належними та допустимими доказами не спростувала розмір боргу.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що фактично отримані та використані надані позивачем грошові кошті у добровільному порядку позичальником не повернуті, тому, з урахуванням ст.ст. 525, 526, 1054 ЦК України, визнав за необхідне стягнути з відповідачки заборгованість за простроченим тілом кредиту та простроченим відсотками, указавши, що відповідачка у заяві-анкеті своїм підписом засвідчила, які саме умови за договором кредитування приймає.
Районний суд констатував, що посилання ОСОБА_1 про сплату нею коштів на погашення суми кредиту у більшому розмірі, аніж отримано є безпідставним, оскільки, перераховуючи кошти на погашення суми кредиту, остання сплачувала також суми нарахованих відсотків, а не лише тіло кредиту.
Також районний суд визнав необґрунтованим клопотання сторони відповідача про застосування строків позовної давності, беручи до уваги отримання позичальником останньої картки з терміном дії до травня 2023 року, у зв`язку з чим звернення банківської установи з даним позовом відбулося у межах строку позовної давності. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що 05 травня 2008 року ОСОБА_2 звернулася до ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило свою назву на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг. У цей же день відповідачка підписала заяву (а.с. 18), у якій вона погодилась, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. У наведеній заяві зазначено, що відповідачка отримує кредитну картку, валюта кредиту – гривня, базова відсоткова ставка  складає 36 % із розрахунку 360 днів у році, термін дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки, розмір кредитного ліміту становить 500 грн. 
До кредитного договору банк додав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які підпису відповідачки не містять (а.с. 19-24). 
29 квітня 2011 року відповідачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , у зв`язку з чим змінила своє дівоче прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 », що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_1 (а.с. 29, 30). 
З довідки АТ КБ «ПриватБанк», скерованої до суду першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_6 на підставі укладеного кредитного договору б/н було надано кредитні картки: № НОМЕР_2 (дата відкриття – 01 травня 2008 року з терміном дії до травня 2015 року), № НОМЕР_3 (дата відкриття – 21 лютого 2913 року з терміном дії до червня 2016 року), № НОМЕР_4 (дата відкриття – 02 грудня 2016 року з терміном дії до липня 2020 року), № НОМЕР_5 (дата відкриття – 19 вересня 2019 року з терміном дії до грудня 2022 року), № НОМЕР_6 (дата відкриття – 16 серпня 2019 року зі строком дії останньої перевипущеної картки до останнього дня травня 2023 року (а.с. 17).
Згідно з довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_6 (договір б/н), старт карткового рахунку відбувся 01 травня 2008 року, а 02 червня 2008 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі 500 грн. У подальшому періодично відбувалось коригування кредитного ліміту, а саме: 29 грудня 2009 року – зменшення ліміту до 190 грн, 20 жовтня 2011 року – зменшення ліміту до 0 грн, 04 грудня 2013 року – збільшення ліміту до 1 700 грн, 02 грудня 2016 року – збільшення ліміту до 2 500 грн, 20 червня 2017 року – збільшення ліміту до 8 000 грн, 13 жовтня 2017 року – збільшення ліміту до 10 000 грн, 19 березня 2020 року – зменшення ліміту до 10 000 грн, 31 березня 2020 року – зменшення ліміту до 9 707,91 грн, 15 квітня 2020 року – зменшення ліміту до 9 707,91 грн, 27 квітня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,89 грн, 08 травня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,89 грн, 19 травня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,89 грн, 02 червня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,89 грн, 15 червня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,89 грн, 30 червня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,62 грн, 13 липня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,62 грн, 24 липня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,62 грн, 06 серпня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,62 грн, 17 серпня 2020 року – зменшення ліміту до 9 554,62 грн, 28 серпня 2020 року – зменшення ліміту до 9 417,56 грн, 08 вересня 2020 року – зменшення ліміту до 9 417, 56 грн, 23 вересня 2020 року – зменшення ліміту до 9 413,44 грн, а 07 жовтня 2020 року розмір кредитного ліміту було знижено до 0.00 грн. (а.с. 16).
Випискою по рахунку на ім`я ОСОБА_6 за період з 01 травня 2008 року по 17 вересня 2021 року підтверджується факт користування позичальником кредитними коштами та часткового погашення кредитної заборгованості (а.с. 37-43). 
У наданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 не заперечувала факт отримання нею кредитних карток, користування кредитними коштами та часткового погашення заборгованості (а.с. 55-58). 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до банківської установи із заявою про закриття карткового рахунку не зверталася.
Відповідачкою умови укладеного договору щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків не виконувались. Згідно з наданим банком розрахунком станом на 14 вересня 2021 року утворилась заборгованість, яка становить 10 649,21 грн, з яких: заборгованість за простроченим тілом кредиту – 8 612,58 грн, заборгованість за простроченими відсотками – 2 036,63 грн (а.с. 14-15).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Приписами ст.ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його  умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками.
Так, у заяві від 05 травня 2008 року, підписаній сторонами, зазначено, що ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 500 грн шляхом встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою базової процентної ставки 36 % із розрахунку 360 днів у році; погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості; строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки.
З наданої банком виписки по рахунку на ім`я ОСОБА_6 вбачається, що позичальником у період з 29 червня 2008 року по 01 вересня 2021 року проводилось зняття готівкових коштів та часткове погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 05 травня 2008 року, що, на думку апеляційного суду, достеменно свідчить про підтвердження факту отримання відповідачкою кредитних коштів та користування ними. Твердження сторони відповідача про неналежність поданих позивачем доказів на підтвердження наявної кредитної заборгованості не беруться до уваги апеляційним судом, з огляду на таке.
Доказами, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку  господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до п. 5 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. 
Таким чином, надана позивачем виписка по картковому рахунку ОСОБА_6 , на думку апеляційного суду, є належним доказом наявної заборгованості відповідачки за простроченим тілом кредиту та простроченими відсотками, підтверджує несвоєчасне погашення кредиту і повністю спростовує доводи відповідачки про відсутність заборгованості за кредитом, а тому висновок суду першої інстанції про наявність у матеріалах справи оригіналів первинних бухгалтерських документів, які підтверджують борг позичальника перед банком, є правильним.     
Заперечуючи проти стягнення з неї заборгованості за простроченим тілом кредиту, відповідачка фактично не погоджується з наданим банком розрахунком заборгованості. Разом з тим, остання не надала зі свого боку жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності заборгованості за кредитом або свого відповідного розрахунку заборгованості. Отже, вказані твердження відповідачки є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. 
Апеляційний суд виходить з того, що, стверджуючи про штучне збільшення банком заборгованості за тілом кредиту та неправомірне погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, ОСОБА_1 в межах цієї цивільної справи із зустрічним позовом про визнання таких дій АТ КБ «ПриватБанк» неправомірними чи визнання кредитного договору недійсним не зверталася, отже указані твердження підставами позову не були. Суд першої інстанції, виходячи з принципу змагальності сторін, що діє в цивільному судочинстві, розглядав справу в межах заявлених банком вимог та перевіряв доводи сторін на предмет наявності або відсутності у відповідачки заборгованості за кредитом. Колегія суддів погоджується з доводами відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» про те, що, заперечуючи наявність заборгованості, відповідачка своїх розрахунків з цього приводу не надала, клопотання про призначення економічної експертизи не заявляла. Отже, колегія суддів вважає, що належними та допустимими доказами в ході судового розгляду ОСОБА_1 не спростовано існування заборгованості перед позивачем та її розмір, що визначено судом першої інстанції. 
Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення.                    
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, - 
    
                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2021 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуюча:                                                                         Н.В. Шитченко                        
Судді:                                                                               О.Є. Мамонова

                                                                                         О.І. Онищенко