Постанова
Іменем України
 
18 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 522/2493/18
провадження № 61-18287св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач: Держава Україна в особі Державної казначейської служби України, 
треті особи: прокуратура Одеської області (перейменована на Одеську обласну прокуратуру), Одеська місцева прокуратура № 4,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року в складі судді Єршової Л. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року в складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 лютого 2010 року прокуратурою Одеської області порушено кримінальну справу № 051201000047 щодо посадових осіб виробничого закритого акціонерного товариства «Євдокія»  (далі - ВЗАТ «Євдокія»)  за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України). З метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція частини п`ятої статті 191 КК України передбачає конфіскацію майна, постановами слідчого прокуратури Одеської області від 03 березня 2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , яка займала посаду голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія».
Постановою слідчого прокуратури Суворовського районну міста Одеси від 26 вересня 2011 року порушено кримінальну справу щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, кримінальну справу об`єднано з вищевказаною кримінальною справою № 051201000047.
27 вересня 2011 року слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси ОСОБА_1. пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, та обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.
У подальшому, 04 та 06 жовтня 2011 року слідчим прокуратури Суворовського районну міста Одеси порушено кримінальні справи щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України, кримінальні справи об`єднано з кримінальною справою № 051201000047.
06 жовтня 2011 року слідчим прокуратури Суворовського району міста Одеси ОСОБА_1. пред`явлено остаточне обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366, частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 209 КК України.
14 жовтня 2011 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених вищевказаними статтями, передана до Суворовського районного суду міста Одеси з обвинувальним висновком для розгляду по суті.
Під час судового розгляду кримінальної справи, постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2011 року, за клопотанням прокуратури, ОСОБА_1 замінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту.
На час винесення постанови суду про заміну запобіжного заходу, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у державній установі «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України». 
Під час знаходження ОСОБА_1 під вартою її стан здоров`я погіршився, оскільки вона не мала можливості отримувати належну та вчасну медичну допомогу і догляд.
У процесі судового розгляду кримінальної справи, захисники ОСОБА_1 багаторазово зверталися до суду з клопотаннями про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, через поганий стан її здоров`я, проте  суд відмовляв у задоволенні клопотань без наведення належного, на думку позивача, обґрунтування збереження цього запобіжного заходу.
Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2012 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про заміну запобіжного заходу з тримання під вартою на підписку про невиїзд, її було звільнено в залі суду. 
ОСОБА_1 знаходилася під вартою 377 днів.
Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року у справі № 1527/1-942/11 ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364 і частиною першою статті 366 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 250 000,00 грн, з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей, строком на 3 роки; за частиною першою статті 366 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 209 КК України ОСОБА_1 виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ПАТ «Південний» збитки за цивільним позовом у розмірі 5 392 770,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року змінено та закрито кримінальну справу стосовно ОСОБА_1 за частиною другою статті 364 КК України на підставі пункту 2 частини першої статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України (далі - КПК України) 1960 року. У зв`язку із закриттям кримінальної справи на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України (1960 року) у задоволенні позову ПАТ «Південний» відмовлено, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано, а також скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту майна, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року (провадження № 5-2470км15) ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року змінено. Суд касаційної інстанції постановив вважати, що вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року в частині засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті 364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року.
Зважаючи на викладені обставини та глибину перенесених ОСОБА_1 страждань, через незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 та частиною другою статті 364 КК України, незаконне взяття і тримання під вартою, накладення арешту на майно, позивач просила за рахунок державного бюджету відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 13 000 000,00 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що часткове виправдання особи, але визнання її винною за іншими інкримінованими кримінальними правопорушеннями, не свідчить про незаконність дій органів досудового слідства у цілому, а звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не може бути підставою для висновку про незаконний характер дій органів досудового слідства. 
Разом із тим, стягуючи на користь позивача відшкодування завданої їй моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн, суд виходив із того, що відповідно до частини першої статті 155 КПК України 1960 року в редакції, чинній на час обрання   ОСОБА_1 міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, зазначений запобіжний захід застосовувався в справах про злочини, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі; обвинувачення ОСОБА_1 за частиною першою статті 366 КК України не могло бути підставою для її затримання, оскільки затримання можливо у разі підозри особи у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі; ОСОБА_1 реабілітована судом за скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів (частина четверта статті 190, частина друга статті 364, частина друга статті 209 КК України), за які законодавством можливо було застосувати заходи кримінально-правового примусу у вигляді арешту майна, затримання, запобіжного заходу у вигляді взяття під варту; ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом із 03 березня 2011 року до 19 червня 2015 року, тобто 4 роки 3 місяці та 16 днів, у тому числі 377 днів перебувала під вартою, тривалий час хворіла та перебувала на стаціонарному лікуванні, у тому числі під час знаходження під вартою.
Постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області Заперченка В. С. залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року змінено. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 750 000,00 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції та збільшуючи розмір відшкодування моральної шкоди зі 150 000,00 грн до 750 000,00 грн, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди, разом з тим не надав належної оцінки особі позивача, зокрема, що вона на час утримання під вартою досягла 63- річного віку, була фактично відсторонена від роботи та керівної посади, яку обіймала на підприємстві, де пропрацювала багато років та, крім того, утримуючись в слідчому ізоляторі, зазнала погіршення стану здоров`я (органів зору), потребувала термінової медичної допомоги у спеціалізованому закладі охорони здоров`я, про що неодноразово суду повідомляв начальник слідчого ізолятора, просивши прискорити розгляд справи в суді або вирішити питання про заміну запобіжного заходу на менш суворий, тривалий час лікувалася. Вказані обставини, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, повинні бути враховані при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
07 грудня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не оцінили належним чином та в повному обсязі ступінь моральної шкоди, яка була їй завдана. Так вона фактично втратила здоров`я, кар`єру, бізнес, що їй мав приносити дохід, в тому числі й на пенсії, зазнала безпідставного обмеження волі протягом 377 днів та була під слідством понад 4 роки тощо. Також вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, коли закон має визначати відповідальність за несвоєчасне покарання, в той час коли строки притягнення до відповідальності вже сплинули.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
07 грудня 2020 року Одеська обласна прокуратура подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статті 1176 ЦК України. Позивач не є тією особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки її звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тобто вона не в повному обсязі реабілітована судом. Суди застосували норму права без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду: від 09 вересня 2019 року в справі № 591/6379/16-ц, від 05 травня 2020 року в справі № 591/4695/17.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
16 грудня 2020 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами безпідставно застосовано положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки відповідно до статті 2 вказаного закону право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо. Оскільки протиправність дій органів досудового слідства не встановлена, то й підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні.  
Також судами необґрунтовано завищено розмір відшкодування моральної шкоди та не наведено відповідного розрахунку.
Крім того, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не врахували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду зазначений в постанові від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц.
Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
У січні 2021 року Одеська обласна прокуратура подала відзив  на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити її без задоволення.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою Державної казначейської служби України та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі, за касаційною скаргою Одеської обласної прокуратури та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Ухвалою Верховного Суду від 28 вересня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 17 листопада 2021 року повернула справу на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що постановою слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 18 лютого 2010 року порушено кримінальну справу № 051201000047 щодо посадових осіб ВЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 364 КК України.
Постановами слідчого в особливо важливих справах прокуратури Одеської області від 03  березня 2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_1 , оскільки вона займала посаду голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія», з метою забезпечення в майбутньому заявленого цивільного позову про відшкодування завданих злочинами збитків та з урахуванням того, що санкція частини п`ятої статті 191 КК України передбачає конфіскацію майна.
Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 26 вересня 2011 року порушено кримінальну справу щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України. Вказану кримінальну справу об`єднано з кримінальною справою № 051201000047, яка порушена 18 лютого 2010 року щодо посадових осіб ВЗАТ «Євдокія».
Постановою старшого слідчого прокуратури міста Одеси від 27 вересня 2011 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України.
Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 27 вересня 2011 року ОСОБА_1 обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.
Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04 листопада 2011 року кримінальну справу, яка порушена 18 лютого 2010 року щодо посадових осіб ВЗАТ «Євдокія» за фактом привласнення грошових коштів в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України закрито на підставі пункту  2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року.
Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 04 листопада 2011 року порушено кримінальну справу щодо голови правління-директора ВЗАТ «Євдокія» ОСОБА_1 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 190 КК України. 
Постановою старшого слідчого прокуратури Суворовського району міста Одеси від 06 жовтня 2011 року щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 209 КК України. 
14 жовтня 2011 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 364, частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України, передана до Суворовського районного суду міста Одеси для розгляду по суті.
Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2011 року змінено запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_1 , з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Постанова суду обґрунтована тим, що ОСОБА_1 обвинувачується у скоєнні тяжких злочинів та систематично не з`являється у судові засідання без поважних причин.
Відповідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 29 листопада 2011 року, листа цієї установи від 24 липня 2017 року, виписного епікризу з історії хвороби № 545786, протоколу дослідження від 02 грудня 2011 року № 5756, медичної карти від 29 листопада 2011 року № 545786, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні в установі з 29 листопада по 08 грудня 2011 року.
На підставі постанови Суворовського районного суд міста Одеси від 29 листопада 2011 року, ОСОБА_1 08 грудня 2011 року затримано в приміщенні державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України».
Відповідно до листа Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від 13 грудня 2011 року № 31/3-вх. 2403 та актів Одеського слідчого ізолятора Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області від 09 та 12 грудня 2011 року відмовлено в прийомі ОСОБА_1 до слідчого ізолятора через поганий стан її здоров`я.
Листом від 23 грудня 2011 року Одеський слідчий ізолятор Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області повідомив Суворовський районний суд міста Одеси про те, що з 21 грудня 2011 року ОСОБА_1 утримується у слідчому ізоляторі.
Начальник Одеського слідчого ізолятора Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області неодноразово звертався до Суворовського районного суду міста Одеси з метою вирішення питання судом щодо прискорення розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_1 або зміни обраного їй запобіжного заходу, через поганий стан її здоров`я та необхідність лікування в спеціалізованій установі поза межами слідчого ізолятора.
Постановами Суворовського районного суду міста Одеси від 16 лютого 2012 року, 29 березня 2012 року, 16 травня 2012 року, 05 червня 2012 року, 25 липня 2012 року та 12 вересня 2012 року відмовлено у задоволенні клопотань захисника про зміну ОСОБА_1 обраного запобіжного заходу. Постанови суду мотивовано тим, що обраний щодо підсудної запобіжний захід - тримання під вартою не суперечить чинному кримінально-процесуальному законодавству, обставини щодо неможливості перебування підсудної у слідчому ізоляторі не встановлені та міра запобіжного заходу відповідає тяжкості та кількості епізодів пред`явленого обвинувачення.
Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 18 грудня 2012 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про зміну запобіжного заходу, її звільнено з-під варти в залі суду. Суд врахував листи Одеського слідчого ізолятора Державного департаменту України з питань виконання покарань в Одеській області про поганий стан її здоров`я, неможливість лікування в умовах слідчого ізолятора та дослідження судом значної частини доказів по кримінальній справі.
Таким чином, ОСОБА_1 перебувала під вартою з 08 грудня 2011 року до 18 грудня 2012 року, тобто 377 днів.
Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року у справі № 1527/1-942/11 ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу 250 000 грн з позбавленням права займати посади та займатися діяльністю, пов`язаною з розпорядженням, зберіганням, а також обліком товарно-матеріальних цінностей, строком на 3 роки; за частиною першою статті 366 КК України ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України ОСОБА_1 виправдано. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, а також заходи забезпечення цивільного позову у вигляді арешту майна залишено без змін до набрання вироком законної сили. Стягнено з ОСОБА_1 збитки за цивільним позовом - 5 392 770 грн. 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року змінено та кримінальну справу за частиною другою статті 364 КК України закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року, через відсутність в діях ОСОБА_1 складу злочину.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2016 року (провадження № 5-2470км15) ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 червня 2015 року змінено. Суд касаційної інстанції постановив вважати, що вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 22 січня 2014 року в частині засудження ОСОБА_1 за частиною другою статті  364 КК України скасовано, а кримінальна справа в цій частині закрита на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) об`єктом захисту називає порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною другою статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної шкоди (пункт 9 вказаної частини).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). 
Статтею 56 Конституції України визначено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини (частина перша статті 1167 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до частин першої, другої та шостої статті 1176 ЦК України у редакції, чинній на час обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Близькі за змістом приписи містилися у частинах першій, другій та шостій вказаної статті у редакції, чинній на час заміни позивачу запобіжного заходу із взяття під варту на підписку про невиїзд.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у редакції, чинній на час обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Близькі за змістом приписи встановлював це й же пункт Закону у редакції, чинній на час заміни позивачу запобіжного заходу із взяття під варту на підписку про невиїзд. 
За статтею 2 вказаного Закону у редакції, чинній на час ухвалення рішень судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій у кримінальній справі, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.
Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в незаконно засудженої особи у випадку її повної реабілітації.
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 06 березня 2019 року в справі № 161/10842/15-ц, від 15 грудня 2021 року в справі № 451/1215/18, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15. 
Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У свою чергу згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частині четвертій статті 10 ЦПК України передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Позивач стверджувала, що стосовно неї Держава Україна порушила окремі вимоги статей 5 і 6 Конвенції.Суди двох інстанцій із цим фактично погодилися і констатували порушення Україною пункту 3 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції, не визначивши того, які саме гарантії, передбачені цими пунктами, порушила держава щодо позивача. 
Проте Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає висновки судів про порушення вимог Конвенції правильними, але висновки щодо застосування саме статей 5 і 6 Конвенції помилковими.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Цей принцип є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 1 частини третьої статті 2 ЦПК України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 10 ЦПК України), на якому має бути засноване судове рішення (частина перша статті 263 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Одним із елементів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Відсутність ясності та двозначність формулювань приписів не може гарантувати їх однакове застосування та захист від свавілля (див. також: перше речення абзацу другого підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року № 23-рп/2010; абзац шостий пункту 2.1 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України від 6 червня 2019 року № 3-р/2019).
На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні правацих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року (C. G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91), § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11), § 65).
Принцип верховенства права пронизує всі положення Конвенції, включно з протоколами до неї. Тому держава-учасниця Конвенції має забезпечити, щоб акти її правотворчості та правозастосування цьому принципу відповідали, зокрема у частині гарантування юридичної визначеності у кожних спірних правовідносинах. З цією метою, маючи позитивні обов`язки за статтями 5, 6 Конвенції і статтею 1 Першого протоколу до неї, держава повинна встановити таке правове регулювання відповідних відносин, щоби максимально усунути ситуації юридичної невизначеності щодо можливості реалізації права на відшкодування шкоди особою, реабілітованою за тими обвинуваченнями, у зв`язку з якими цю особу тримали під вартою.
Верховний Суд зауважує, що за змістом пунктів 1 і 2 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» особа може реалізувати право на відшкодування у разі постановлення виправдувального вироку суду, а також закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. Проте щодо особи, яка була повністю реабілітованою за тими обвинуваченнями, у зв`язку з якими їй суд у кримінальній справі обрав запобіжний захід у вигляді взяття під варту, а також не могла триматися під вартою з огляду на її стан здоров`я зазначені приписи юридичною визначеністю не характеризуються.
Як встановлено судом, за наслідками розгляду кримінальної справи  ОСОБА_1 за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 209 КК України повністю виправдано, за частиною другою статті 364 КК України кримінальну справу закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу злочину, а також визнано винною, проте звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 366 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Тобто позивач не була незаконно засудженою, як цього вимагає пункт 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» для того, щоби особа мала право на відшкодування шкоди на підставі цього Закону. Крім того, позивач, яку суд визнав винною у вчиненні одного злочину та звільнив від кримінальної відповідальності за його вчинення через сплив строків давності, не була повністю реабілітованою за всіма обвинуваченнями, але була повністю реабілітованою за тими з них, у зв`язку з якими зазнала позбавлення свободи на стадії досудового слідства (була виправданою за одними такими обвинуваченнями, а за іншим, у зв`язку з яким її тримали під вартою, кримінальну справу було закрито через відсутність складу злочину).
Беручи до уваги те, що ефективність реалізації права на відшкодування має гарантуватись з достатнім ступенем певності, Верховний Суд вважає, що позивач з огляду на її ситуацію має таке право.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на незаконність застосування до неї запобіжного заходу у вигляді взяття під варту протягом більше року, оскільки санкцією частини першої статті 366 КК України (за якою позивач не виправдана) не передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, та вважала незаконним накладення арешту на її майно як заходу забезпечення цивільного позову, бо зазначеною санкцією не передбачено конфіскацію майна. 
У цій цивільній справі неприйнятним є аргумент позивача про недопустимість накладення у кримінальній справі арешту на майно як заходу забезпечення іншого цивільного позову через неможливість конфіскації майна у порядку кримінального судочинства. Вжиття заходів забезпечення позову може бути оскаржено у відповідному судовому провадженні.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком не порушувати такі права та свободи держава має позитивні обов`язки гарантувати їх ефективне використання. Порушення будь-якого з цих обов`язків (їх невиконання чи неналежне виконання) є самостійною підставою відповідальності держави.
Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (пункт 2 статті 6 Конвенції).
Ні пункт 2 статті 6, ні жодне інше положення Конвенції не дає особі, обвинуваченій у вчиненні злочину, право на відшкодування її витрат або право на компенсацію за законне утримання під вартою у випадку, коли провадження проти неї було закрито(див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 21 липня 2006 року у справі «Грабчук проти України» (Grabchuk v. Ukraine, заява № 8599/02), § 41).
Кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність (частина перша статті 29 Конституції України).
Відповідно до принципу дружнього ставлення до міжнародного права практика ЄСПЛ щодо тлумачення та застосування статті 5 Конвенції має враховуватися для тлумачення та застосування національних гарантій права на свободу й особисту недоторканність (див. абзац третій підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 у справі № 1-1/2016).
За пунктом 1 статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність; нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених цим пунктом, і відповідно до процедури, встановленої законом.Перелік цих випадків є вичерпним, і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного пункту, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine, заява № 38717/04), § 26). 
Серед можливих випадків позбавлення людини свободи Конвенція визначає, зокрема, законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (підпункт (с) пункту 1 статті 5 Конвенції).
Будь-яке свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції. У цьому контексті термін «свавільність» розуміється ширше, ніж лише невідповідність національному законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством усе одно може бути свавільним і, таким чином, може порушувати Конвенцію, зокрема, коли з боку державних органів мала місце недобросовісність або введення в оману, або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. mutatis mutandisрішення ЄСПЛ від 03 липня 2012 року у справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine, заява № 6492/11), § 62).
Відповідно до пункту 5 статті 5 Конвенції кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.
Цей пункт гарантує право на відшкодування не лише за завдану матеріальну шкоду, але й за будь-яке страждання, тривогу, розчарування, яких особа може зазнати внаслідок порушення інших положень статті 5 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 10 листопада 2015 року у справі «Саакян проти Вірменії» (Sahakyan v. Armenia, заява № 66256/11), § 29). Інакше кажучи, пункт 5 статті 5 Конвенції застосовний тоді, коли національний орган або ЄСПЛ визнав порушення хоча би одного з пунктів 1, 2, 3 або 4 цієї статті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 10 грудня 2009 року у справі «Мироненко і Мартенко проти України» (Mironenko and Martenko v. Ukraine, заява № 4785/02), § 59), зокрема порушення підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції, на підставі якого позивач певний час перебувала під вартою. Тому ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні особи складу злочину самі по собі не означають порушення гарантій права на свободу й особисту недоторканність під час запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
З огляду на те, що у кримінальній справі суди не встановили, що взяття та/або тримання позивача під вартою було незаконним, як і немає рішення ЄСПЛ щодо порушення стосовно позивача положень статті 5 Конвенції, у цивільній справі № 522/2493/18 відсутні підстави про це стверджувати.
Верховний Суд також зауважує, що ЄСПЛ вважає надмірно формалістичним підхід, згідно із яким національне законодавство про відшкодування шкоди, завданої через незаконне позбавлення свободи, тлумачиться не у дусі статті 5 Конвенції, а саме як таке, що передбачає можливість отримання цього відшкодування у разі «повної реабілітації». У рішенні в справі «Шульгін проти України» ЄСПЛ констатував, що, коли суд частково скасував обвинувальний вирок, зменшивши строк призначеного покарання у виді позбавлення волі та виключивши додаткове покарання, які на той час особа уже повністю відбула, вона на підставі пункту 5 статті 5 Конвенції має право на отримання від держави компенсації (відшкодування) за незаконне позбавлення свободи впродовж того строку, на який суд зменшив строк відбутого покарання. Оскільки у цивільній справі суди не присудили відшкодування через відсутність «повної реабілітації» у справі кримінальній (через визнання незаконним засудження лише у частині призначеного та відбутого покарання), ЄСПЛ визнав порушення пункту 5 статті 5 Конвенції (див. рішення від 08 грудня 2011 року у справі «Шульгін проти України» (Shulgin v. Ukraine, заява № 29912/05), § 64-66).
Вочевидь ситуація позивача у справі № 522/2493/18 відрізняється від ситуації Шульгіна, бо останній був позбавлений свободи за підпунктом (а) пункту 1 статті 5 Конвенції, і незаконність частини періоду такого позбавлення національний суд встановив. А позивач ніколи не була засудженою за діяння, за обвинуваченнями в яких їй суд обрав запобіжний захід у вигляді взяття під варту. Суд позбавив її свободи за підпунктом (с) пункту 1 статті 5 Конвенції, і незаконність такого позбавлення як умови застосування пункту 5 статті 5 Конвенції у кримінальній справі не встановив. Тому пункт 5 статті 5 Конвенції у ситуації позивача незастосовний.
У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56, 6.58), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц).
Як неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20) (див. також пункт 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 904/2258/20).
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що зогляду на обставини справи № 522/2493/18 до ситуації позивача застосовні гарантії недопущення жорстокого поводження.
Кожен має право на повагу до його гідності. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню (частини перша та друга статті 28 Конституції України).
Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню (стаття 3 Конвенції).
Ця стаття втілює одну з фундаментальних цінностей демократичного суспільства. Навіть у найбільш складних обставинах, таких як боротьба з тероризмом та злочинністю, Конвенція безумовно забороняє поводження та покарання, яке суперечить цьому положенню. На відміну від більшості матеріальних положень Конвенції та її Протоколів, стаття 3 не передбачає винятків, а пункт 2 статті 15 не припускає відступу від неї навіть у випадку надзвичайного становища, що загрожує існуванню нації.
Щоби підпадати під дію статті 3 Конвенції, погане поводження має відповідати мінімальному рівню суворості. Оцінка цього мінімуму є відносною; залежить від всіх обставин справи, таких як тривалість лікування, фізичний і психічний вплив та у деяких випадках стать, вік і стан здоров`я жертви (див. mutatis mutandis рішення від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine, заява № 72286/01), § 92)).
Негативний обов`язок держави за статтею 3 Конвенції полягає у тому, що державні органи та службові особи не можуть піддавати людину будь-якому поганому (жорстокому, негідному) поводженню чи покаранню. Право не зазнавати такого поводження та покарання є абсолютним, оскільки не передбачає будь-яких винятків, тобто випадків, за яких втручання у це право може бути правомірним.
Позитивний обов`язок має два різновиди:(1) матеріальний, згідно з яким держава повинна встановити законодавчі положення, які би захищали людину від негідного поводження та покарання, передбачити юридичну відповідальність за порушення встановленої статтею 3 Конвенції заборони, вживати обґрунтовані заходи для запобігання будь-якому втручанню у зазначене право, зокрема захищати здоров`я людини, яка знаходиться під контролем держави, будучи позбавленою свободи, а також відшкодовувати шкоду, завдану таким втручанням; (2) процесуальний, згідно з яким держава має забезпечити об`єктивне й ефективне розслідування незалежним органом фактів порушення обов`язків за статтею 3 Конвенції.
ЄСПЛ допускає, що медична допомога, яка доступна у пенітенціарних установах, не завжди може бути на тому ж рівні, що й в найкращих громадських медичних закладах. Проте держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (див. mutatis mutandis рішення від 26 жовтня 2000 року у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland [GC], заява № 30210/96), § 94)).
Коли органи влади вирішують помістити та тримати під вартою серйозно хвору особу, вони мають виявити особливу ретельність, гарантуючи такі умови, які відповідають її спеціальним потребам (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 10 липня 2001 року у справі «Прайс проти Сполученого Королівства» (Price v. The United Kingdom, заява № 33394/96), § 30).
Рішення про взяття особи під варту покладає на державу Уряд обов`язок приділяти увагу її нагальним потребам у медичному обслуговуванні, що в необхідних випадках включає забезпечення лікуванням з метою запобігання у осіб, що тримаються під вартою, ускладнень вже існуючих захворювань (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Ухань проти України» (Ukhan v. Ukraine, заява № 30628/02), § 72-74), а також рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України» (Todorov v. Ukraine, заява № 16717/05), § 53). За обставинами останньої справи адміністрація слідчого ізолятора, як і в ситуації позивача у справі № 522/2493/18, клопотала про звільнення заявника з-під варти, визнаючи свою нездатність забезпечити медичний нагляд, який був необхідним з огляду на стан його здоров`я, проте ці клопотання не були задоволені. ЄСПЛ визнав, що заявник зазнав нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження і має місце порушення статті 3 Конвенції з огляду на те, що державні органи не зробили того, що могло б обґрунтовано від них очікуватися, для вирішення проблеми погіршення стану здоров`я заявника та для запобігання втрати ним зору (§ 53-55 рішення ЄСПЛ у вказаній справі)).
Проте статтю 3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що містить загальне зобов`язання звільняти особу за станом здоров`я чи доправляти її до цивільної лікарні для отримання специфічної медичної допомоги (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine, заява № 72286/01), § 93)).
Крім того, є три складові, які необхідно враховувати, оцінюючи сумісність стану здоров`я заявника й умов його утримання: 1) медичний стан в`язня; 2) адекватність медичної допомоги, яка надається в умовах утримання; 3) доцільність утримання з огляду на стан здоров`я заявника (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 14 листопада 2002 року у справі «Муізель проти Франції» (Mouisel v. France, заява № 67263/01), § 40-42), від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (Melnik v. Ukraine, заява № 72286/01), § 94)).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, то порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків - як негативного, так і позитивного матеріального чи позитивного процесуального - може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації (відшкодування). Остання може мати різні форми та розміри, що залежатимуть, зокрема, від виду того порушення, вчинення якого державою за конкретних обставин необхідно встановити.
Вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення (невиконання чи неналежне виконання) яких конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави відшкодування шкоди, чи мало місце таке порушення, у яких діях або бездіяльності держави воно виражене і, зрештою, який розмір відшкодування є обґрунтованим відповідно до цього порушення та з огляду на практику ЄСПЛ щодо подібних ситуацій.
Верховний Суд бере до уваги, що позивача було повністю виправдано за інкримінованими їй частиною четвертою статті 190 та частиною другою статті 209 КК України, а справу за обвинуваченням за частиною другою статті 364 КК України щодо позивача закрито у зв`язку із відсутністю у її діянні складу злочину. Отже, ОСОБА_1 перебувала 377 днів під вартою внаслідок застосування до неї запобіжного заходу за підозрою у вчиненні злочинів, за якими вона в подальшому була виправдана, а за одним із інкримінованих злочинів кримінальну справу було закрито з так званої реабілітуючої підстави. Водночас санкція частини першої статті 366 КК України, що встановлює покарання за злочин, за вчинення якого позивача було визнано винною, проте звільнено від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, унеможливлювала згідно з частиною першою статті 155 КПК України 1960 року у редакції, чинній на час обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, застосування такого суворого запобіжного заходу.
Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що за постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 листопада 2011 року позивачу замінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту, а за постановою цього ж суду від 18 грудня 2012 року - задоволено клопотання позивача про заміну їй запобіжного заходу із взяття під варту на підписку про невиїзд, зокрема з огляду на листи Одеського слідчого ізолятора Державного департаменту України з питань виконання покарань України в Одеській області про поганий стан здоров`я позивача, неможливість її лікування в умовах слідчого ізолятора та дослідження судом значної частини доказів у кримінальній справі.
Обставини незадовільного стану здоров`я позивача, які унеможливлювали її належне лікування у слідчому ізоляторі, існували як на час заміни їй запобіжного заходу із підписки про невиїзд на взяття під варту, так і на час її перебування у слідчому ізоляторі. Більше того, ці обставини держава визнала.
Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до медичного висновку державної установи «Інститут очних хвороб і тканинної терапії ім. В. П. Філатова Національної академії медичних наук України» від 29 листопада 2011 року, листа цієї установи від 24 липня 2017 року, виписного епікризу з історії хвороби № 545786, протоколу дослідження від 02 грудня 2011 року № 5756, медичної карти від 29 листопада 2011 року № 545786 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні в установі з 29 листопада до 08 грудня 2011 року. Саме у цій установі її затримали на підставі постанови Суворовського районного суд міста Одеси від 29 листопада 2011 року для виконання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Відповідно до листа Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від 13 грудня 2011 року № 31/3-вх.2403 та актів Одеського слідчого ізолятора Державного департаменту України з питань виконання покарань України в Одеській області 09 та 12 грудня 2011 року, які дослідили суди попередніх інстанцій, слідчий ізолятор відмовив у прийнятті позивача через поганий стан її здоров`я. Надалі начальник вказаного ізолятора 22 січня 2012 року, 06 березня 2012 року, 22 травня 2012 року, 20 червня 2012 року, 09 липня 2012 року та 05 вересня 2012 року звертався до Суворовського районного суду міста Одеси для вирішення питання прискорення розгляду кримінальної справи стосовно позивача або заміни обраного їй запобіжного заходу через поганий стан її здоров`я та необхідність лікування в спеціалізованій установі поза межами слідчого ізолятора. Незважаючи на це, позивач знаходилася в умовах позбавлення свободи, які виключали її належне лікування, впродовж 377 днів.
Оцінений медичний стан позивача до взяття її під варту, у момент затримання для виконання рішення суду про застосування такого запобіжного заходу, а також під час тримання під варто, визнана слідчим ізолятором відсутність у нього можливості для надання позивачеві адекватної медичної допомоги в умовах позбавлення свободи та підтверджена судом недоцільність утримання позивача під вартою з огляду на стан її здоров`я дають той кумулятивний ефект, який треба врахувати у цій справі для застосування статті 3 Конвенції.
Все вищевказане підтверджує порушення державою негативного обов`язку не втручатися у право позивача не зазнавати нелюдського і такого, що принижує гідність поводження, а також позитивного матеріального обов`язку вживати обґрунтовані заходи для запобігання будь-якому втручанню у це право, зокрема забезпечити належним лікуванням в умовах позбавлення свободи.
Саме з огляду на описану ситуацію позивача щодо неї приписи статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» не характеризувалися юридичною визначеністю. А право на відшкодування завданої їй шкоди випливає зі змісту статті 3 Конвенції через порушення державою негативного та позитивного матеріального обов`язку, що по суті встановили суди попередніх інстанцій за змістом їхніх рішень.
Суди попередніх інстанцій констатували порушення Україною пункту 3 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції. Але не визначили, які саме гарантії за цими пунктами Україна порушила щодо позивача.
Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту (с) пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання (пункт 3 статті 5 Конвенції).
Цей пункт передбачає гарантії від свавільного або необґрунтованого позбавлення волі заарештованих чи затриманих за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, а саме гарантії судового контролю за втручанням органу виконавчої влади у право людини на свободу, яке відбулося згідно з підпунктом (с) пункту 1 статті 5 Конвенції. Вказані гарантії охоплюють два аспекти: 1) право на невідкладний і автоматичний судовий контроль за обмеженням свободи людини, яке допустив орган виконавчої влади (право негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу); 2) право на розгляд справи судом упродовж розумного строку, починаючи з дня затримання органом виконавчої влади і до дня ухвалення вироку судом першої інстанції, або на звільнення під час провадження, якщо тримання під вартою перестає бути обґрунтованим (зокрема звільнення через гарантії з`явитися на судове засідання).
За обставин, які встановили суди, та відсутності визнання порушень державою будь-якої із зазначених гарантій у кримінальній справі, немає юридичних підстав для того, щоби визнавати таке порушення у цивільній справі та присуджувати за нього відшкодування.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя (пункт 1 статті 6 Конвенції).
Стаття 6 Конвенції гарантує так звану процедурну справедливість, причому за пунктом 1 - як у провадженнях щодо цивільних прав і обов`язків (здебільшого цивільні, господарські та деякі адміністративні справи), так і в провадженнях щодо кримінального обвинувачення (кримінальні провадження та деякі справи про адміністративні правопорушення). Тобто пункт 1 статті 6 Конвенції має цивільний і кримінальний аспекти, у межах яких держава взяла на себе низку процесуальних гарантій (право на суд і зокрема доступ до суду; право на суд, встановлений законом; право на незалежний суд; право на безсторонній суд; право на справедливий суд; право на розгляд справи впродовж розумного строку; право на публічний розгляд справи).
Проте суди попередніх інстанцій у цій цивільній справі не встановили процесуальних порушень під час її розгляду, як і не вказали, що такі процесуальні порушення були встановлені під час розгляду кримінальної справи щодо позивача. Крім того, жодна зі скарг у позовній заяві теж не стосувалася таких порушень саме пункту 1 статті 6 Конвенції, за які позивач просила стягнути з держави відшкодування моральної шкоди. Тому немає юридичних підстав вважати, що стосовно позивача Держава Україна порушила гарантії справедливого судового розгляду, що визначені у пункті 1 статті 6 Конвенції.
Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої (пункт 2 частини другої статті 23 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 464/3789/17).
Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом. 
Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Верховний Суд вважає, що під час кримінального переслідування ОСОБА_1 мало місце невиконання Державою Україною її негативного та позитивного матеріального обов`язків за статтею 3 Конвенції. Незважаючи на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про порушення державою щодо позивача пункту 3 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції, правильними є висновки по суті спору щодо наявності підстав для відшкодування позивачу завданої державою моральної шкоди (у вигляді страждань, переживань, стресу, погіршення здоров`я, зміни нормального стану життя та ін.) у зв`язку з відсутністю належних гарантій права не зазнавати нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження під час перебування під вартою.
У цій справі суди встановили всі елементи складу правопорушення (протиправне діяння, причинно-наслідковий зв`язок, шкоду), за яке Держава Україна несе цивільно-правову відповідальність перед позивачем.
Конкретний розмір моральної шкоди, завданої незаконними діями органів державної влади у кожному окремому випадку, встановлюється індивідуально з урахуванням обставин справи та на підставі здійсненої судами правової оцінки доказів, наданих учасниками справи на підтвердження своїх вимог та заперечень.
Верховний Суд, приймаючи до уваги усталену практику ЄСПЛ, погоджується із висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 150 000,00 грн, який був встановлений судом ураховуючи належним чином всі фактичні обставини справи (стан здоров`я позивача та поведінку держави щодо забезпечення умов для належного лікування, обставини кримінального переслідування позивача, застосування до неї запобіжних заходів, зміст вироку суду, дії позивача під час досудового та судового розгляду кримінальної справи, її особу, неповну реабілітацію у кримінальній справі). Такий розмір відшкодування за обставин цієї справи, які встановили суди, є розумним і справедливим.
Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України).
Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від             17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц).
Рішення суду першої інстанції загалом відповідає зазначеним вимогам.
При цьому, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди та збільшуючи його з 150 000,00 грн до 750 000,00 грн, апеляційний суд помилково вдався до переоцінки доказів та необґрунтовано дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача відповідної суми. У даному випадку апеляційний суд, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, фактично допустив переоцінку доказів у справі, оскільки змінив (значно збільшив) цей розмір на підставі тих самих доказів, згідно з якими визначав його суд першої інстанції, та не вказав належним чином мотивів таких висновків.
З наведених підстав постанова Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року підлягає скасуванню. 
Натомість, рішення Приморського районного суду міста Одеси від                19 вересня 2019 року підлягає зміні в мотивувальній частині щодо наведених правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови, а в решті(у тому числі щодочасткового задоволення позовних вимог по суті) - залишенню без змін.
Щодо аргументів касаційних скарг
Посилання у касаційній скарзі Одеської обласної прокуратури на пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а саме, на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 09 вересня 2019 року в справі № 591/6379/16-ц та від 05 травня 2020 року в справі № 591/4695/17 є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, не є подібними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
У постановах, на які посилається позивач, Верховний Суд дійшов висновку про те, що декриміналізація діяння не є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, не виправдовує особу, що вчинила діяння, яке визнавалося злочином на момент його вчинення, а тому не тягне набуття особою права на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Натомість у справі, яка переглядається, судами встановлено обґрунтованість позовних вимог позивача у зв`язку із тим, що під час кримінального переслідування ОСОБА_1 мало місце невиконання Державою обов`язків за статтею 3 Конвенції, що дає право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди.
Аргументи касаційної скарги Державної казначейської служби України, з посиланням на пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а саме, що, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не врахували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зазначений у постанові від        27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц, не заслуговують на увагу. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є саме держава як учасник цивільних відносин. При цьому вона бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, бо Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Верховний Суд бере до уваги те, що Державна казначейська служба України не є тим органом, діяннями якого позивачеві завдано моральну шкоду. Проте ця служба не є відповідачем у справі. Відповідачем є Держава Україна. Тому звернення  ОСОБА_1 з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України не спростовує належності відповідача - Держави України - у спірних правовідносинах.
Доводи Державної казначейської служби України про те, що підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні, оскільки протиправність дій органів досудового слідства не встановлена, не заслуговують на увагу. У справі, яка переглядається, встановлено право ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди не на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, а згідно зі статтею 3 Конвенції.
Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених відповідачами як приклад постановах касаційного суду.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з посиланням на пункт 3 частини першої статті 389 ЦПК України, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, фактично зводяться до переоцінки доказів. Проте встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в їх оцінку згідно зі статтею 400 ЦПК України. 
У даному випадку аргументи касаційних скарг є частково обґрунтованими з урахуванням порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів по суті вирішення спору, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine, заява № 63566/00), § 23). Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Враховуючи те, що апеляційний суд змінив судове рішення яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення апеляційного суду та залишає в силі рішення суду першої інстанції.
Щодо судових витрат 
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).
Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від оплати судового збору в цій справі як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і при апеляційному та касаційному переглядах справи.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційні скарги Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури задоволено на 80% (150 000,00//750 000,00), а тому на їх користь підлягає компенсації у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 80 % від суми судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, у розмірі по 12 000,00 грн (15 000,00*80%) кожній.
Керуючись статтями 141, 400, 401, 402, 409, 410, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Державної казначейської служби України, Одеської обласної прокуратури, ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2020 року скасувати.
Мотивувальну частину рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року змінити, виклавши її в редакції цієї постанови.
У решті рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 вересня 2019 року залишити без змін.
Компенсувати Державній казначейській службі України, Одеській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі по 12 000,00 грн кожній.    
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                               І. М. Фаловська
 
Судді:                                                                                           В. М. Ігнатенко
 
                                                                                                      С. О. Карпенко
 
                                                                                                      С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                      В. А. Стрільчук